A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi : Defy Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2019

Fordította: Frei-Kovács Judit

Szerkesztette: Tihanyi Linda

Borítóterv: Kovács Mária

Tördelte: Kovács Mária

Korrektor: Czene István

Copyright © 2019 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-615-110-062-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

KENJI

Juliette sikoltozik.

Azt hiszem, szavakat sikít. Egyszerű szavakat. De sikít, ahogy a torkán kifér, olyan kínnal, ami már szinte túlzásnak hat, és olyan pusztítást végez, amit el sem tudtam képzelni. Olyan mintha… felrobbant volna.

Olyan, mintha nem is lenne valóságos.

Mármint, tisztában voltam vele, hogy Juliette erős – és tudtam, hogy még nem sikerült feltérképeznünk a hatalma mélységét –, de soha nem hittem volna, hogy ilyesmire képes.

Erejétől megnyílik a mennyezet. Szeizmikus hullámok döngetik a falakat, megmozgatják a padlót, vacogni kezd a fogam. Remeg a föld a lábam alatt. Az emberek megdermednek, akkor is, ha valójában remegnek, mert lüktet körülöttük a helyiség. A csillárok túl hevesen lengenek, és a fény vészjóslóan pislákol. És aztán egy utolsó, hatalmas lökéshullámra három masszív csillár leszakad a mennyezetről, a padlóra zuhannak, és darabokra törnek.

Kristályszilánkok süvítenek a levegőben. A terem félhomályba borul, a tágas tér rémisztő derengésben fürdik, és hirtelen nehéz felfogni, mi történik. Ránézek Juliette-re, és látom, ahogy tátott szájjal, döbbenten bámulja a rombolást, amit véghez vitt, és rájövök, hogy bizonyára már egy perce abbahagyta a sikítást. Ám ezt nem állíthatja meg. Szabadon engedte az energiát a világban, és most…

Valahol lennie kell.

A hullámok újult erővel végigcsapnak a padlódeszkákon, széttépik a falakat, az üléseket és az embereket.

Képtelen vagyok elhinni, amíg meg nem látom a vért. Egy pillanatra borzasztó rémálomnak tűnik, ahogy az ernyedt testek széthasadt mellkassal hevernek a székeken. Mintha valami megrendezett jelenet lenne – egy rossz vicc, akár egy rémes színházi előadásba csöppentem volna. De amikor észreveszem a sűrű, sötétlő vért, amely átszivárog a ruhákon és a bútorok szövetein, majd lecsöpög a kővé dermedt kezeken, már tudom, hogy ezt soha nem fogjuk kiheverni.

Juliette most végzett hatszáz emberrel egyetlen szempillantás alatt.

És ezen nem lehet túljutni.

Átvágok a barátaim csendes, döbbent, még lélegző maradványai között. Hallom Winston lágy, szűnni nem akaró nyöszörgését és Brendan megnyugtató válaszát, hogy a sérülése nem olyan súlyos, amilyennek látszik, hogy helyre fog jönni, hiszen ennél rosszabb is történt már vele, mégis túlélte…

De tudom, hogy az elsődleges feladatom most Juliette.

Lenyúlok érte, és a karomba vonom, és a rideg, rezzenéstelen teste arra a pillanatra emlékeztet, amikor rátaláltam, ahogy Anderson holtteste fölött állt, és a pisztolyát a mellkasára szegezte. Olyan rémült volt – olyan meglepett – amiatt, amit tett, hogy alig tudott megszólalni. Olyan volt, mintha visszavonult volna önmagába, mintha talált volna egy kis helyet valahol az agyában, ahová bezárkózhatott. És eltartott egy percig, amíg sikerült onnan előcsalogatnom.

Akkor még nem ölt meg senkit.

Most is próbálok némi lelket önteni belé, könyörgöm, hogy térjen vissza önmagába, siessen vissza, a jelenbe.

– Tudom, hogy jelen pillanatban minden kész őrület, de szükségem van rád ahhoz, hogy kikeveredjünk ebből az egészből. Térj magadhoz, J! Bújj elő a saját gondolataidból! Ki kell jutnunk innen.

Még csak nem is pislog.

– Hercegnő, kérlek! – folytatom, és óvatosan megrázom. – Mennünk kell. Most…

És amikor továbbra sem mozdul, rájövök, hogy nem maradt más választásom, nekem kell elvinnem innen. Elkezdem hátrafelé húzni. Az ernyedt teste nehezebb, mint gondoltam, és Juliette halk, ziháló hangot hallat, amely leginkább zokogásra emlékeztet. Eltölt a rettegés. Intek Castle-nek meg a többieknek, hogy menjenek, hagyjanak itt, de amikor Warnert keresve körülnézek, rájövök, hogy sehol sem találom.

És attól, ami ez után történik, elakad a lélegzetem.

A terem megbillen. A látásom elsötétül, kitisztul, majd újra elsötétül, de ezúttal csak a széleken, egy szédítő pillanatig, amely csak egy másodpercnek hat. Elveszítem az egyensúlyomat, és megtántorodok.

És aztán egyszer csak…

Juliette eltűnik.

Nem csak átvitt értelemben. A szó szoros értelemben nyoma vész. Az egyik percben még a karjaimban tartom, a másikban pedig már csak a levegőt markolom. Pislogni kezdek és megfordulok, meg vagyok győződve arról, hogy elment az eszem, de amikor végigpásztázom a helyiséget, látom, hogy a közönség tagjai mocorogni kezdenek. Az ingjük elszakadt, és az arcuk csupa karcolás, de egyikük sem tűnik halottnak. Sőt, zavartan felállnak, és amint elkezdenek körülnézni, valaki erősen meglök. Felnézek, és megállapítom, hogy Ian áll mellettem, éktelenül szitkozódik, és azt magyarázza, hogy meneküljünk, amíg tudunk, és én megpróbálom hátralökni, elmondani neki, hogy elveszítettük Juliette-et – hogy nem látom Warnert –, de Ian nem hall, csak taszigál lefelé a színpadról, és amikor meghallom, hogy a tömeg moraja üvöltéssé erősödik, tudom, hogy nincs más esélyem.

Mennem kell.

WARNER

– Meg fogom ölni – mondja, és apró keze ökölbe szorul. – Meg fogom ölni…

– Ella! Ne butáskodj! – felelem, és elsétálok.

– Egy nap – folytatja, és utánam ered, a szeme csillog a könnyektől. – Ha ezután is bántani mer téged, esküszöm, megteszem. Majd meglátod.

Felnevetek.

– Ez egyáltalán nem vicces! – kiáltja.

Szembefordulok vele.

– Apámat senki nem tudja megölni. Nem lehet végezni vele.

– Nincs olyan, akivel nem lehet végezni – erősködik.

Nem törődöm vele.

– Anyukád miért nem tesz semmit? – kérdezi, és megragadja a karomat.

Amikor belenézek a szemébe, valahogy másnak tűnik. Rémültnek.

– Miért nem állítja meg valaki?

A hátamon éktelenkedő sérülések már nem frissek, de valamiért még mindig sajognak. Ella az egyetlen, aki tud ezekről a hegekről, aki tudja, hogy az apám két éve kezdte el ezt művelni velem, a születésnapomon. Tavaly, amikor az összes család eljött Kaliforniába, hogy meglátogasson bennünket, Ella beosont a szobámba, mert tudni akarta, hová tűnt Emmaline meg Nazeera, és rajtakapott, ahogy a hátamat bámulom a tükörben.

Könyörögtem, hogy ne szóljon semmit, hogy ne mondja el senkinek, amit látott, mire ő sírva fakadt, és azt mondta, valakinek el kell mondanunk, hogy ő majd elmeséli az anyjának, mire én azt feleltem:

– Ha elmeséled az anyádnak, csak még nagyobb bajba kerülök. Kérlek, ne mondj semmit, jó? Nem fordul elő még egyszer.

De újra előfordult.

És apám ezúttal még dühösebb volt. Azt mondta, most már hétéves vagyok, túl nagy ahhoz, hogy sírjak.

– Tennünk kell valamit – mondja Ella, és a hangja finoman remeg. Újabb könnycsepp gördül le az arca oldalán, és gyorsan letörli. – El kell mondanunk valakinek.

– Elég! – csattanok fel. – Nem akarok többet beszélni erről.

– De…

– Ella, kérlek!

– Nem, muszáj…

– Ella! – szakítom félbe. – Azt hiszem, valami baj van az anyukámmal.

Azonnal tátva marad a szája, a mérge egy szempillantás alatt elpárolog.

– Micsoda?

Hetek óta rettegek attól, hogy kimondjam ezeket a szavakat, hogy a félelmeim valóságossá váljanak. Még most is érzem, ahogyan felgyorsul a szívverésem.

– Hogy érted ezt? – erősködik Ella. – Mi a baj vele?

– Ő… beteg.

Ella zavartan pislog.

– Ha beteg, majd helyrehozzuk. Anyukám és apukám meg tudják gyógyítani. Ők olyan okosak; mindent helyre tudnak hozni, biztos vagyok benne, hogy anyukádat is meggyógyítják.

Megrázom a fejem, most már zakatol a szívem, a fülemben érzem a dobogását.

– Nem, Ella, nem érted. Azt hiszem…

– Mit? – Ella megfogja a kezemet, és megszorítja. – Mi az?

– Azt hiszem, apám meg fogja ölni.

KENJI

Mindannyian rohanunk.

A bázis nincs messze innen, ezért a legjobb, ha gyalog megyünk. De abban a pillanatban, hogy kiérünk a szabad levegőre, a kis csapatunk – jómagam, Castle, Winston, a sérült Brendan, Ian és Alia – láthatatlanná válik. Valaki zihálva egy „köszönöm”-öt kiált felém, pedig nem én csináltam.

Ökölbe szorul a kezem.

Nazeera.

Az utóbbi néhány nap, amit együtt töltöttünk, teljesen összezavart. Soha nem szabadott volna megbíznom benne. Először utál, aztán még jobban utál, és aztán hirtelen úgy dönt, hogy mégsem vagyok akkora seggfej, és szeretne a barátom lenni? Nem hiszem el, hogy bevettem. Mindvégig csak játszadozott velem. Ez a lány egyszerűen felbukkan a semmiből, varázslatos módon képes utánozni a különleges, természetfeletti képességemet, és aztán – éppen akkor, amikor úgy tesz, mintha a legjobb barátnők lennének Juliette-tel – hirtelen lecsapnak ránk a szimpóziumon, mire Juliette valahogy lemészárol hatszáz embert?

Kizárt dolog. Micsoda képtelenség!

Nem lehet, hogy mindez véletlen egybeesés volt.

Juliette azért vett részt azon a szimpóziumon, mert Nazeera bátorította. Meggyőzte róla, hogy ez a helyes lépés. Aztán öt másodperccel azelőtt, hogy Brendant lelövik, Nazeera közli, hogy fussak? Azzal etet, hogy ugyanolyan erőnk van?

Baromság.

Nem hiszem el, hogy hagytam, hogy elterelje a figyelmemet egy csinos kis pofi. Bíznom kellett volna Warnerben, amikor azt mondta, ez a nő rejteget valamit.

Warner.

Egek! Azt sem tudom, mi történt vele.

Abban a pillanatban, ahogy visszaérünk a bázisra, a láthatatlanságunk elpárolog. Nem tudom biztosan, ez azt jelenti-e, hogy Nazeera már a maga útját járja, de nem lassíthatunk annyi ideig, hogy kiderítsük. Gyorsan újra láthatatlanságba burkolom a csapatunkat; ki kell tartania addig, amíg valami biztonságos helyre jutunk, és a puszta tény, hogy visszajutottunk a bázisra, még nem elég biztosíték. A katonák kérdezősködni fognak, és jelen pillanatban nem rendelkezem a válaszokkal.

Márpedig emiatt éktelenül dühösek lesznek.

Együtt felsietünk a tizenötödik emeletre, amely az otthonunkként szolgál itt, a 45-ös szektorban. Warner csak most fejezte be az építkezést. Felszabadította az egész felső szintet az új főhadiszállásunk számára – még szinte be sem rendezkedtünk –, és máris elszaródtak a dolgok. Még azt sem engedhetem meg magamnak, hogy erre gondoljak, legalábbis egyelőre.

Összeszorul tőle a gyomrom.

Miután összegyűlünk a legnagyobb tárgyalóteremben, gyors fejszámolást végzek. Minden eredeti, Omega Pont-beli tag jelen van. Adam és James is előkerül, hogy kiderítsék, mi történt, és Sonya meg Sara is a közelben marad, amíg meg nem tudják a szükséges információkat, majd egy hordágyon elviszik Brendant az egészségügyi szárnyba. Winston követi őket a folyosón.

Ám Juliette-nek és Warnernek nyoma sincs.

Sietve megosztjuk egymással az elképzeléseinket arról, amit láttunk. Nem tart sokáig, hogy megállapítsuk, alapjában véve mindannyian ugyanannak a jelenetnek voltunk a szemtanúi: vér, mészárlás, holttestek és aztán… ugyanannak a dolognak valamivel kevésbé véres változata. Úgy tűnik, senkit nem lepett meg az események elképesztő fordulata annyira, mint engem, mert, ahogyan Ian mondja:

– Itt folyton valami hajmeresztő, természetfölötti szarság történik. – De ami ennél is fontosabb: senki nem látta, mi történt Warnerrel és Juliette-tel.

Csak én.

Néhány másodpercig dermedten meredünk egymásra. A szívem hevesen kalapál a mellkasomban. Úgy érzem, mintha menten lángra kapnék, szinte égek a felháborodástól.

Tagadás.

Alia szólal meg elsőként:

– Ugye, nem hiszitek, hogy meghaltak?

– Valószínűleg – feleli Ian.

Erre felpattanok.

– Fejezzétek be! Nem haltak meg.

– Honnan tudod? – kérdezi Adam.

– Ha meghaltak volna, azt tudnám.

– Micsoda? Mégis honnan…

– Egyszerűen csak tudnám, rendben? – vágok a szavába. – Tudnám. És nem haltak meg. – Veszek egy mély lélegzetet, hogy lecsillapodjak. – Nem fogunk bedilizni – teszem hozzá a lehető leghiggadtabban. – Kell lennie valami logikus magyarázatnak. Hiszen az emberek nem szoktak csak úgy eltűnni, nem igaz?

Mindenki engem bámul.

– Értitek, mire gondolok – csattanok fel ingerülten. – Hiszen mindannyian tudjuk, hogy nem léphettek csak úgy le. Elvégre a szimpózium előtt szóba se álltak egymással. Így az a legvalószínűbb, hogy elrabolták őket. – Elhallgatok, és újra körülnézek. – Ugye?

– Vagy meghaltak – jegyzi meg Ian.

– Ha folytatod ezt a süket dumát, Sanchez, garantálom, hogy egyvalaki biztosan meghal ma este.

Ian gondterhelten felsóhajt.

– Ide hallgass! Nem az a célom, hogy úgy viselkedjek, mint egy seggfej. Tudom, hogy közel álltál hozzájuk. De maradjunk a valóság talaján: hozzánk, többiekhez nem álltak olyan közel. És emiatt talán engem nem érint meg ez az egész annyira, viszont tisztább fejjel is tudok gondolkodni.

Vár egy kicsit, lehetőséget ad arra, hogy válaszoljak.

De nem tudok.

Ian újra felsóhajt.

– Csak azt mondom, lehet, hogy jelen pillanatban az érzelmek elködösítik a józan ítélőképességedet. Tudom, hogy nem akarod, hogy halottak legyenek, de a valószínűsége annak, hogy mégis azok, elég magas. Warner elárulta a Regenerációt. Már az is meglepő, hogy eddig nem próbáltak meg végezni vele. És Juliette… Úgy értem, ez teljesen nyilvánvaló, nem? Megölte Andersont, és kikiáltotta magát Észak-Amerika főparancsnokának. – Ian sokatmondóan felvonja a szemöldökét. – Hónapok óta célkereszt volt a hátukra festve.

Összeszorítom az állkapcsomat. Aztán elernyesztem. Majd újra összeszorítom.

– Szóval – folytatja Ian csendesen. – Okosnak kell lennünk. Ha halottak, végig kell gondolnunk, mi legyen a következő lépés. Hová megyünk?

– Várj! Ezt hogy érted? – kérdezi Adam, és felül a széken. – Miféle következő lépés? Szerinted el kell mennünk?

– Szerintem Warner és Juliette nélkül nem biztonságos itt. – Lily megfogja Ian kezét, hogy a támogatásáról biztosítja, és ettől elönt a méreg. – A katonák kettejüknek fogadtak hűséget, különösképpen Juliette-nek. Nem vagyok benne biztos, hogy nélküle bárhova is követnének bennünket.

– És ha a Regeneráció meggyilkoltatta Juliette-et – teszi hozzá Ian –, akkor nyilvánvalóan ez csak a kezdet. Bármelyik pillanatban megjelenhetnek, hogy visszaköveteljék a 45-ös szektort. A legnagyobb esélyünk a túlélésre, ha legelőször is végiggondoljuk, mi a legjobb a csapatunk számára. És mivel egyértelműen mi leszünk a következő célpont, én úgy gondolom, a legjobb, ha lelépünk. Méghozzá gyorsan. – Majd kis szünet után hozzáteszi: – Akár még ma este.

– Neked teljesen elment az eszed, tesó? – Dühödten hátradőlök a széken, legszívesebben üvöltenék. – Nem léphetünk csak úgy le. Meg kell keresnünk őket. Most azonnal el kell kezdenünk kidolgozni egy tervet a kiszabadításukra!

Mindenki csak bámul rám. Mintha én lennék az, aki elveszítette az eszét.

– Castle? – megpróbálom kiküszöbölni a hangomból a számonkérő élt, de kudarcot vallok. – Nincs valami hozzáfűznivalója?

De Castle összeroskadva kuporog a székén. A mennyezet irányába bámul, a semmibe. Kábának tűnik.

Most nincs lehetőségem vele foglalkozni.

– Kenji! – szólal meg Alia csendesen. – Sajnálom, de Iannak igaza van. Nem hiszem, hogy itt biztonságban lennénk többé.

– Nem megyünk el – szólalunk meg Adammel teljesen egyszerre.

Meglepve felé fordulok. Hirtelen elönt a remény. Talán Adamnek fontosabb Juliette annál, mint hogy lemondjon róla. Talán Adam mindannyiunkat meglep. Talán végül abbahagyja a rejtőzködést, talán nem húzza meg magát tovább a háttérben. Talán, gondolom, Adam visszatért.

– Köszönöm – mondom, és rámutatok, hogy jelezzem: „Látjátok? Ez a hűség!”

– Jamesszel nem menekülünk többet – közli Adam, és jéggé dermed a tekintete, miközben beszél. – Megértem, ha nektek el kell mennetek, de mi itt maradunk. Én a 45-ös szektor katonája voltam. Ezen a bázison éltem. Talán ez majd megvéd.

Borúsan ráncolom a homlokomat.

– De…

– James és én már nem megyünk sehova – jelenti ki Adam hangosan és eltökélten. – Nyugodtan tervezzetek, de nélkülünk. Úgyis ideje lefeküdnünk. – Adam feláll, és az öccséhez fordul. – Ideje ágyba bújni.

James a padlóra szegezi a szemét.

– James! – figyelmezteti gyengéden Adam.

– Szeretnék itt maradni és figyelni – közli James, és összefonja a karját maga előtt. – Nyugodtan lefeküdhetsz nélkülem.

– James…

– De van egy elméletem – magyarázza a tízéves fiú. Úgy ejti ki az „elmélet” szót, mintha még soha nem használta volna, mintha valami érdekes hang hagyta volna el a száját. – És meg akarom osztani Kenjivel.

Adam olyan feszültnek tűnik, hogy a megkeményedő vállizmai láttán én is ideges leszek. Azt hiszem, eddig azért nem fordítottam kellő figyelmet rá, mert csak most veszem észre, hogy Adam nemcsak fáradtnak tűnik. Elgyötört. Mintha bármelyik pillanatban összeeshetne vagy félbetörhetne.

James elkapja a tekintetemet a helyiség túlsó végéből, a szeme buzgón elkerekedik.

Felsóhajtok.

– Mi az elméleted, kis ember?

Jamesnek felragyog az arca.

– Csak azon töprengek, hogy talán ez az egész álgyilkolászás nem volt más, mint elterelő hadművelet.

Felvonom a szemöldökömet.

– Ahhoz, hogy valaki elrabolhassa Warnert és Juliette-et – magyarázza a kisfiú. – Tudod, ahogyan te is mondtad. Egy ilyen jelenet tökéletes figyelemelterelés lenne, nem igaz?

– Nos, valóban – ismerem el a homlokomat ráncolva. – Gondolom. De miért lenne szüksége a Regenerációnak figyelemelterelő hadműveletre? Miért folyamodnának efféle cselhez azért, hogy megszerezzék, amit akarnak? Ha példának okáért egy főparancsnok el akarná vinni Juliette-et vagy Warnert, nyilván beállítana egy kurva nagy hadsereggel, és magával vinné őket.

– Vigyázz a szádra! – veti közbe Adam ingerülten.

– Elnézést! Kérem, töröljék a jegyzőkönyvből a „kurva” jelzőt!

Adam csóválja a fejét. Úgy fest, mint aki menten megfojt. De James mosolyog, és valójában csak ez számít.

– Nem. Nem hiszem, hogy egyszerűen lerohannának minket ilyen sok katonával – közli, és a kék szeme csak úgy ragyog. – Akkor nem, ha valami rejtegetnivalójuk van.

– Szerinted valami rejtegetnivalójuk van? – kérdez vissza Lily. – Titkolóznak előttünk?

– Nem tudom – válaszolja James. – Néha az emberek eltitkolnak ezt-azt. – Miközben ezt mondja, oldalvást Adamre pillant, és ettől a pillantástól kalapálni kezd a szívem a félelemtől, és már éppen válaszolni akarok, amikor Lily megelőz.

– Persze, ez lehetséges – ismeri el. – De a Regeneráció nem sokáig törődött a látszattal. Már rég felhagytak azzal, hogy úgy tegyenek, mintha érdekelné őket az emberek véleménye. Lekaszabolják őket a nyílt utcán, csak azért, mert ehhez szottyant kedvük. Szerintem nem sokat foglalkoznának azzal, hogy rejtegessenek valamit előlünk.

Ekkor Castle hangosan felnevet, és mindannyian felé fordulunk. Megkönnyebbülök, hogy végre reagál valamit, de még mindig úgy tűnik, mintha beleveszett volna a saját gondolataiba. Mérgesnek tűnik. És még soha nem láttam Castle-t igazán mérgesnek.

– Nagyon is sok mindent rejtegetnek előlünk – közli élesen. – És egymás elől. – Majd egy hosszú, mély lélegzetvétel után végül feláll. Fáradtan rámosolyog a tízéves kisfiúra. – James! Te valóban nagyon bölcs vagy.

– Köszönöm – feleli James, miközben pislogva felnéz rá.

– Castle? – szólalok meg, és a hangom keményebben szól, mint ahogy szerettem volna. – Lenne olyan kedves, és elárulná nekünk, hogy mi a fene folyik itt? Tud valamit?

Castle felsóhajt, majd a tenyerével megdörzsöli a borostás állkapcsát.

– Rendben. Nazeera! – szól, és a semmi felé fordul, mintha egy szellemhez beszélne. – Gyere elő!

Amikor Nazeera előbukkan a semmiből, nem én vagyok az egyetlen, aki ki van akadva. Na jó, talán én vagyok az egyetlen.

De mindenki más is meglepettnek tűnik.

Csak bámulnak a lányra és egymásra, majd mindannyian – kivétel nélkül – felém fordulnak.

– Tesó, te tudtál erről? – kérdezi Ian.

Borúsan ráncolom a homlokomat.

A láthatatlanság az én trükköm. Az én trükköm, a fenébe is.

És soha senki nem mondta, hogy meg kellene osztoznom rajta valakivel. Különösen nem olyasvalakivel, mint Nazeera, egy hazug, manipulatív…

Gyönyörű. Gyönyörű teremtéssel.

A francba!

Gyorsan a fal felé fordulok. Még egyszer nem hagyom, hogy elterelje a figyelmemet. Tudja, hogy belé vagyok zúgva – úgy tűnik, a rajongásom tíz kilométeres körzetben mindenki számára nyilvánvaló –, és egyértelmű, hogy hasznot akar húzni az idiótaságomból.

Ügyes. El kell ismernem, hogy jó taktika.

De ez egyben azt is jelenti, hogy különösen ébernek kell lennem, amikor a közelben van. Nincs több bámulás. Nincs több ábrándozás. Többet nem gondolok arra, hogy nézett rám, amikor mosolygott. Vagy arra az őszintének tűnő nevetésre ugyanazon az éjszakán, amikor kiabálni kezdett velem, amiért észszerű kérdésekkel hozakodtam elő. Amik egyébként… Nem hiszem, hogy őrültség lett volna a részemről elmorfondírozni azon, hogy úszhatja meg egy főparancsnok lánya, hogy törvénytelen módon fejkendőt hord. Nazeera később elmesélte, hogy csak jelképesen viseli a kendőt egyszer-egyszer, nem hordhatja állandóan, hiszen törvénytelen. De amikor én rámutattam erre, elküldött a pokolba. Aztán azért hordott le, mert összezavarodtam.

Még mindig össze vagyok zavarodva.

A haja most sincs elfedve, de úgy tűnik, ezt a tényt rajtam kívül senki sem veszi észre. Talán ők már látták így, fedetlen fővel. Talán rajtam kívül mindenki más elbeszélgetett már vele, és hallotta a történetét arról, hogy néha miért hord kendőt – jelképesen.

Törvénytelen módon, amikor az apja nem látja.

– Kenji! – szólal meg Nazeera, a hangja olyan éles, hogy felkapom a fejem, és rászegezem a szemem, bár csak az imént tökéltem el, hogy a falat fogom bámulni. Elég két másodpercnyi szemkontaktus, és a szívem összeroppan.

Az a száj. Az a szem.

– Igen? – kérdezem, és összefonom a kezemet.

Meglepettnek tűnik, mintha nem számított volna rá, hogy fel vagyok zaklatva, de nem érdekel. Tudnia kellene, hogy pipa vagyok rá. Azt akarom, hogy tudja: a láthatatlanság az én trükköm. Hogy tisztában vagyok a szánalmas viselkedésemmel, de nem érdekel. Ráadásul nem is bízom benne. És különben is, hogy lehet, hogy a főparancsnokok gyerekei mind szuper jól néznek ki? Már-már olyan, mintha nem véletlenül alakult volna így, mintha valami kémcsőben vagy valami szarságban keverték volna ki ezeket a kölyköket.

Megrázom a fejemet, hogy kitisztuljon.

Nazeera óvatosan azt mondja:

– Azt hiszem, jobb lesz, ha leülsz.

– Jól vagyok.

A lány összehúzza a szemöldökét. Egy pillanatra úgy fest, mintha megbántódott volna, de mielőtt esélyem lenne rá, hogy rosszul érezzem magam emiatt, megvonja a vállát. Majd elfordul.

És az, amit ezután mond, kis híján kettétép.

JULIETTE

Egy narancssárga széken ülök, egy halványan megvilágított épület folyosóján. A szék olcsó műanyagból készült, a széle érdes és megmunkálatlan. A padlót csillogó linóleum borítja, ami időnként hozzáragad a cipőm sarkához. Tudom, hogy túl hangosan veszem a levegőt, de nem tehetek róla. A combom alá dugom a kezemet, és lógázom a lábamat.

Ekkor felbukkan egy fiú. Olyan csendesen mozog, hogy csak akkor veszem észre, amikor már közvetlenül előttem áll. Nekidől a szemközti falnak, és valami távoli pontra szegezi a tekintetét.

Alaposabban szemügyre veszem.

Velem egykorúnak tűnik, de öltönyt visel. Van benne valami különös; olyan sápadt és merev, mintha a halál küszöbén állna.

– Szia! – szólítom meg, és próbálok mosolyogni. – Nem szeretnél leülni?

Ám a fiú nem viszonozza a mosolyomat. Még csak rám se néz.

– Inkább állok – feleli csendesen.

– Rendben.

Egy ideig mindketten hallgatunk.

Végül azt mondja:

– Ideges vagy.

Bólintok. A szemem biztosan piros egy kicsit a sírástól, de remélem, hogy senki nem veszi észre.

– Te is azért vagy itt, hogy új családot kapj?

– Nem.

– Ó! – Elkapom a tekintetemet, és abbahagyom a láblógázást. Érzem, hogy az alsó ajkam remegni kezd, és erősen ráharapok. – Akkor miért vagy itt?

Megvonja a vállát. Látom, hogy a mellettem lévő, három üres székre pillant, de meg sem moccan.

– Apám mondta, hogy jöjjek ide.

– Miatta jöttél ide?

– Igen.

– De miért?

A cipőjét bámulja, és gondterhelten ráncolja a homlokát.

– Nem tudom.

– Nem kellene iskolában lenned?

És ekkor, ahelyett, hogy válaszolna, nekem szegezi a kérdést:

– Honnan jöttél?

– Ezt hogy érted?

Felemeli a fejét, és a beszélgetésünk során először belenéz a szemembe. Nagyon szokatlan a szeme. Világos, kristálytiszta zöld.

– Akcentussal beszélsz – közli.

– Ó! Igen. – Lesütöm a szememet. – Új-Zélandon születtem. Ott éltem, amíg az anyukám és az apukám meg nem halt.

– Ezt sajnálattal hallom.

Bólintok, aztán újra lóbálni kezdem a lábamat. Éppen egy újabb kérdést akarok feltenni neki, amikor a folyosó végén lévő ajtó végre kinyílik. Egy sötétkék öltönyös, magas férfi lép ki rajta. Aktatáska van a kezében.

Mr. Anderson az, a szociális munkás, akihez tartozik az ügyem.

Rám ragyog.

– Minden készen áll. Az új családod alig várja, hogy megismerhessen. Még van egy-két elintéznivalónk, mielőtt elmész hozzájuk, de nem tart túl…

Képtelen vagyok tovább visszafojtani.

Kitör belőlem a zokogás, és az új ruhám, amit nekem vett, hamarosan elázik. Rázza a testemet a zokogás, könny hullik a narancssárga székre, a ragacsos padlóra.

Mr. Anderson leteszi az aktatáskáját, és felnevet.

– Édesem! Nincs miért sírnod. Hiszen ez nagyszerű nap! Boldognak kellene lenned!

De képtelen vagyok megszólalni.

Úgy érzem, mintha odatapadtam volna a székhez. Mintha görcsbe rándulna a tüdőm. Sikerül úrrá lennem a zokogáson, és már csak hüppögök, a könnycseppek csendesen csordogálnak lefelé az arcomon. – Ha-za… Haza akarok menni.

– Haza fogsz menni – válaszolja Mr. Anderson még mindig mosolyogva. – Hiszen éppen ez a lényeg.

És akkor…

– Apa!

Felkapom a fejem a hangra. Olyan csendes és komoly. A zöld szemű fiú az. És, mint kiderült, Mr. Anderson az apja.

– Meg van rémülve – magyarázza, és bár az apjához beszél, egyenesen rám néz. – Nagyon meg van rémülve.

– Megrémülve? – kérdez vissza Mr. Anderson, aki a fiára néz, majd újra rám. – Mitől kellene megrémülnie?

Megdörzsölöm az arcomat. Megpróbálok gátat szabni a könnyeknek, de kudarcot vallok.

– Hogy hívják? – kérdezi a fiú. Még mindig engem bámul, és ezúttal visszabámulok. Van valami a tekintetében, valami, amitől biztonságban érzem magam.

– Ő itt Juliette – feleli Mr. Anderson, és felém biccent. – Tragikus sorsú – teszi hozzá felsóhajtva –, akár a névadója.

KENJI

Nazeerának igaza volt. Le kellett volna ülnöm.

A kezemre meredek, nézem, ahogy az ujjaim remegni kezdenek. Kis híján elejtem a fényképeket, amiket szorongatok. A fényképeket. A képeket, amelyeket Nazeera körbeadott, miután elmondta nekünk, hogy Juliette nem az, akinek hisszük.

Képtelen vagyok abbahagyni a fényképek nézegetését.

Egy fekete és egy fehér bőrű kislány szalad egy mezőn, mindketten mosolyognak és kivillannak az apró fogaik, hosszú hajuk lebeg a szélben, a karjukról eperrel teli vödrök lógnak.

Nazeera és Emmaline az eperföldön, ez áll a hátulján.

A kis Nazeera, akit két oldalról átölel két fehér bőrű kislány, és mindhárman úgy nevetnek, hogy úgy festenek, mint akik menten elesnek.

Ella, Emmaline és Nazeera, szól a felirat.

Közeli kép egy kislányról, aki egyenesen a kamerába mosolyog, hatalmas, kékeszöld szeme van, selymes, barna haj keretezi az arcát.

Ella karácsony reggel, ezt olvasom rajta.

– Ella Sommers – mondja Nazeera.

Elmeséli, hogy Juliette igazi neve Ella Sommers, Emmaline Sommers húga, Maximillian és Evie Sommers lánya.

– Valami nincs rendben – folytatja Nazeera. – Valami történik – teszi hozzá. Azt állítja, hogy hat héttel ezelőtt arra ébredt, hogy emlékszik Juliette-re. Vagyis Ellára…

– Emlékszem rá. Emlékeztem rá, ami annyit jelent, hogy előtte elfelejtettem. És amikor eszembe jutott Ella, eszembe jutott Emmaline is. Felidéztem, hogy együtt nőttünk fel, hogy a szüleink régen barátok voltak. Emlékeztem rá, de nem értettem, legalábbis azonnal. Arra gondoltam, talán az álom keveredik az emlékekkel. Az igazat megvallva, olyan lassan bukkantak elő az emlékeim, hogy egy ideig azt hittem, hallucinálok.

Azt mondja, hogy ezektől a „hallucinációktól”, ahogy hívja őket, képtelen volt megszabadulni, ezért kutatni kezdett, hátha talál valami információt.

– Megtudtam mindazt, amit ti is tudtatok. Hogy egy Ella és egy Emmaline nevű lányt a Regenerációnak ajándékoztak, de csak Ella került ki az őrizet alól, ezért másik nevet kapott. Más helyre került. Örökbe fogadták. De amit nem tudtatok, hogy a szülők, akik lemondtak a gyerekeikről, valójában a Regeneráció tagjai voltak. Orvosok és tudósok. Nem tudtátok, hogy Ella, akit ti Juliette néven ismertek, Evie Sommers lánya, aki pedig Óceánia jelenlegi főparancsnoka. Együtt nőttünk fel. Őt, akárcsak minket, többieket, arra nevelték, hogy a Regenerációt szolgálja.

Ian hangosan szitkozódni kezd, Adam pedig úgy meg van döbbenve, hogy még panaszkodni sem tud.

– Ez nem lehet igaz – mondja Adam. – Juliette? Az a lány, akivel együtt jártam iskolába? Ő… – csóválja a fejét. – Évek óta ismerem Juliette-et. Ő nem olyan, mint te vagy Warner. Olyan tipikus csendes, félénk, édes kislány volt. Mindig olyan kedves volt. Soha nem akart bántani senkit. Nem akart mást, csak kapcsolatot teremteni másokkal. Ő csak segíteni próbált annak a kisfiúnak ott, a boltban. De aztán minden olyan rémesen végződött, és Juliette belekeveredett ebbe az egész zűrzavarba, én pedig megpróbáltam… – magyarázta Adam, és hirtelen szörnyen kétségbeesettnek tűnt. – Megpróbáltam segíteni neki, igyekeztem biztonságban tartani. Meg akartam védeni ettől. Azt akartam, hogy…

Nem folytatta a mondatot. Sikerült összeszednie magát.

– Nem volt ilyen – szólal meg ismét, ezúttal a padlónak intézve a szavait. – Egészen addig, amíg nem kezdett el ennyi időt tölteni Warnerrel. Miután megismerkedett vele… nem is tudom, mi történt. Lépésről lépésre elveszítette önmagát. És végül valaki egészen mássá változott. – Adam felnéz. – De ő nem a ti fajtátok. Nem olyan, mint te vagy Warner. Kizárt dolog, hogy egy főparancsnok lánya legyen, nem egy született gyilkos. Ráadásul – teszi hozzá, és vesz egy éles lélegzetet –, ha Óceániából származna, akcentussal beszélne.

Nazeera oldalra billenti a fejét, és Adamre néz.

– Az a lány, akit te ismersz, komoly fizikai és érzelmi traumán esett át – mondja. – Erőszakkal eltávolították az emlékeit. Átszállították a föld túlsó felére, mint valami újonnan felfedezett állatfajt, és meggyőzték, hogy olyan bántalmazó nevelőszülők mellett éljen, akik az életet is kiverték belőle. – Nazeera lassan megrázza a fejét. – A Regeneráció, és különösen Anderson, gondoskodott róla, hogy Ella soha ne emlékezzen arra, miért is szenved, de a puszta tény, hogy nem emlékszik arra, ami történt, még nem változtat azon a tényen, hogy megtörtént. A testét újra meg újra kihasználták és bántalmazták különböző szörnyetegek. És ez a sok szar nem múlik el nyomtalanul.

Nazeera belenéz Adam szemébe.

– Talán nem érted pontosan – magyarázza. – Elolvastam az összes beszámolót. Átböngésztem apám összes aktáját. Mindent megtaláltam. Amit Ellával műveltek a tizenkét év alatt, az egyszerűen elmondhatatlan. Szóval, igen, biztos vagyok benne, hogy te egy egészen másféle lányra emlékszel. De nem hiszem, hogy új emberré változott volna. Én úgy vélem, hogy végül sikerült összegyűjtenie annyi erőt, hogy visszaemlékezzen arra, aki mindig is volt. És ha ezt nem vagy képes felfogni, örülök, hogy a dolog nem működött kettőtök között.

Egy szempillantás alatt olyan feszült lesz a légkör, hogy kis híján megfulladok.

Adam úgy fest, mint aki menten felrobban. Mintha a szó szoros értelmében tűz lövellne ki a szeméből. Mintha ez lenne az új természetfölötti képessége.

Megköszörülöm a torkomat. Ráveszem magam, hogy mondjak valamit – bármit –, és ezzel megtörjem a csöndet.

– Szóval, ti… mindvégig tudtatok Adamről meg Juliette-ről? Nem tűnt fel, hogy tudtok róla. Ööö… Érdekes.

Nazeera komótosan elfordul a széken, hogy a szemembe nézhessen.

– Viccelsz? – kérdezi, és úgy bámul rám, mintha született idióta lennék.

Úgy érzem, jobb lesz, ha nem feszegetem a témát.

– És honnan szerezted ezeket a fényképeket? – kérdezi Alia, akinek hatékonyabban sikerül témát váltania, mint nekem. – Honnan tudhatjuk, hogy igaziak?

Először Nazeera csak őt nézi. Aztán beletörődve annyit mond:

– Nem tudom, hogyan győzhetnélek meg benneteket arról, hogy a fényképek valódiak. Csak a szavam a bizonyíték.

Csend ereszkedik a teremre.

– De miért érdekel ez téged egyáltalán? – szólal meg Lily. – Miért kellene elhinnünk, hogy törődsz a sorsunkkal? Juliette-ével, vagyis Elláéval? Mit nyersz azzal, ha segítesz nekünk? Miért árulnád el a szüleidet?

Nazeera hátradől a széken.

– Tudom, hogy azt hiszitek, a főparancsnokok gyerekei nem többek egy halom gondtalan, erkölcstelen pszichopatánál, akik boldogan váltak katonai robotokká, ahogyan a szüleink akarták, de soha semmi nem ilyen egyszerű. A szüleink tömeggyilkos mániákusok, akiknek az a szándékuk, hogy uralják az egész világot; ez a része igaz. De amit senki nem ért, hogy a szüleink úgy döntöttek, hogy tömeggyilkos mániákusok lesznek. Nekünk viszont nem volt más választásunk. És a puszta tény, hogy arra neveltek bennünket, hogy zsoldosok legyünk, még nem jelenti azt, hogy szívesen is tesszük. Egyikünk sem választotta ezt az életet. Egyikünk sem élvezte, hogy előbb tanult meg embereket kínozni, mint autót vezetni. És nem számít teljes őrültségnek, ha valaki úgy képzeli, időnként még a borzalmas emberek is keresik a kiutat a saját sötétségükből.

Nazeera szeme csillog a felindultságtól, és a szavai kiszúrják a mentőmellényt, amely a szívemet védi. Újra elárasztanak az érzelmek.

A francba!

– Tényleg olyan őrültségnek hangzik, hogy talán törődöm a lányokkal, akiket régen testvérként szerettem? Vagy a hazugságokkal, amiket a szüleim parancsára le kellett nyelnem, vagy az ártatlan emberekkel, akiket a szemem láttára öltek meg? Vagy talán olyasvalamivel, ami ennél is egyszerűbb: talán egy nap kinyitottam a szememet, és rádöbbentem, hogy része vagyok egy rendszernek, amely nemcsak feldúlja az egész világot, de le is mészárol mindenkit, aki benne él?

A francba!

Érzem. Érzem, ahogy a szívem túlcsordul, majd kiárad. Összeszorul a mellkasom, mintha megduzzadt volna, mintha már nem férne el benne a tüdőm. Nem akarom, hogy Nazeera fontos legyen a számomra. Nem akarom átérezni a fájdalmát, együttérezni vele, vagy egyáltalán bármit is érezni. Egyszerűen tárgyilagos akarok maradni. Higgadt.

Ráveszem magam, hogy arra a viccre gondoljak, amit James mesélt egyik nap, arra az ostoba szójátékra – a muffinokról volt benne szó –, ami annyira fárasztó volt, hogy majdnem elsírtam magam. Az emlékezetemre összpontosítok, arra, ahogy James nevetett a saját bénaságán, olyan hevesen röhögött, hogy egy darabka étel kipottyant a szájából. Elmosolyodom, és rápillantok Jamesre, aki úgy néz ki, mintha bármelyik pillanatban elaludna a széken.

Hamarosan enyhül a szorítás a mellkasomban.

Most már valóban mosolygok, és azon tűnődöm, milyen különös, hogy a rossz vicceket jobban kedvelem, mint a jókat, amikor hallom, hogy Ian azt mondja:

– Nem arról van szó, hogy szívtelennek tűnsz. Csak ezek a fényképek éppen kapóra jöttek. Mintha csak arra vártak volna, hogy megoszthasd őket velünk. – Lenéz a képre, amit a kezében szorongat. – Ezek a gyerekek bárkik lehetnek.

– Nézd meg közelebbről! – kéri Nazeera, és feláll, hogy jobban lássa a fotót Ian kezében. – Szerinted mégis ki ez?

Előrehajolok – Ian nem ül messze tőlem, és átnézek a válla fölött. Semmi értelme tovább tagadni; elképesztő a hasonlóság.

Juliette az. Vagyis Ella.

Csak egy gyerek, úgy ötéves lehet, mosolyogva áll a kamera előtt. Egy csokor pitypangot nyújt a fényképész felé, mintha neki akarná adni. És a kép szélén ott áll egy másik alak. Szőke kisfiú. Olyan szőke, hogy a haja szinte fehér. Elmélyülten mered egy szál pitypangra, amit a kezében tart.

Kis híján leesek a székről. Juliette egy dolog, de ez…

– Az ott Warner? – kérdezem.

Adam felkapja a fejét. Nazeerára pillant, majd feláll, és odasiet hozzánk, hogy megnézze a képet. Aztán elképedve felvonja a szemöldökét.

– Az nem lehet – mondja.

Nazeera megvonja a vállát.

– Az nem lehet – ismétli Adam. – Kizárt dolog. Lehetetlen. Nem lehet, hogy ilyen régóta ismerik egymást. Warnernek fogalma sem volt, kicsoda Juliette, mielőtt ide nem jött. – Amikor Nazeera meg sem moccan, Adam folytatja: – Komolyan beszélek. Tudom, hogy azt hiszitek, hülyeségeket beszélek, de ezzel kapcsolatban nem tévedek. Ott voltam. Warner a szó szoros értelmében állásinterjút készített velem, mikor cellatársat keresett Juliette-nek az elmegyógyintézetben. Fogalma sem volt, hogy kicsoda. Soha nem találkozott vele. Nem látta az arcát, legalábbis közelről. Részben azért választott engem Juliette szobatársának, mert volt közös múltunk, és ezt hasznosnak tartotta. Órákon át faggatott Juliette-tel kapcsolatban.

Nazeera lassan felsóhajt, mintha egy rakás tökkelütött venné körül.

– Amikor megtaláltam ezeket a fényképeket – mondja Adamnek –, nem értettem, hogyan bukkanhattam rájuk ilyen könnyedén. Nem értettem, miért tart valaki efféle bizonyítékokat az orrom előtt, és miért ilyen könnyű megtalálni. De most már tudom, hogy a szüleimnek eszükbe sem jutott, hogy megtalálom őket. Ellustultak. Arra gondoltak, még ha meg is találom a képeket, soha nem jövök rá, mit látok. Ha két hónappal ezelőtt valaki megmutatja nekem ezeket a fotókat, azt feltételezem, hogy ez a lány… – magyarázza, és előkeres a kötegből egy képet, amely láthatóan az ifjú Haidert és egy sovány, kék szemű, barna hajú lányt ábrázol – egy szomszédban lakó gyerek, olyasvalaki, akit régen ismertem, de már rég elfelejtettem.

– De most már emlékszem – mondja. – Mindenre. Emlékszem a napra, amikor a szüleink azt mondták, hogy Ella és Emmaline vízbe fulladt. Emlékszem, hogy minden este úgy sírtam magam álomba. Emlékszem a napra, amikor a szüleink elvittek egy helyre, ami olyan volt, mint egy kórház. Emlékszem, hogy az anyám azt mondta, hamarosan jobban érzem majd magam. És aztán emlékszem, hogy nem emlékszem semmire. Mintha börtönbe zárták volna az időt az agyam egy sötét szegletébe. – Nazeera felvonja a szemöldökét. – Kapisgálod már, amit mondok, Kent?

Adam dühödten rámered.

– Kapisgálom, hogy idiótának hiszel.

Nazeera elmosolyodik.

– Igen, értem, amit mondasz – folytatja Adam, nyilvánvalóan ingerülten. – Azt állítod, hogy mindannyiótoknak törölték az emlékeit. Azt állítod, hogy Warner azt sem tudja, hogy ismerték egymást.

Nazeera felemeli a mutatóujját.

– Nem tudta – ismétli. – Egészen a szimpózium előttig. Megpróbáltam figyelmeztetni őt és Castle-t is… – Nazeera egy pillanatra elhallgat, és Castle-re pillant, aki továbbra is a falat bámulja. – Mindkettejüket megpróbáltam figyelmeztetni, hogy valami nincs rendben, hogy valami nagy dolog készülődik, de nem egészen értem, mi és miért. Persze Warner nem hitt nekem. És az is lehet, hogy Castle sem. De nem volt időm, hogy bizonyítékokkal szolgáljak.

– Várjunk csak? Mi? – szólalok meg, és felvonom a szemöldökömet. – Elmondtad Warnernek és Castle-nek? Még a szimpózium előtt? Te elmondtad nekik ezt az egészet?

– Megpróbáltam – feleli.

– És miért nem mondtad el egyszerűen Juliette-nek? – veti fel Lily.

– Úgy érted, Ellának – helyesbít Nazeera.