Bram Stoker: Dracula, 1897.

A kötet fordítása és szerkesztése az alábbi kiadások felhasználásával készült:

Bram Stoker: Dracula, Barnes & Noble Classics, New York, 2003

Bram Stoker & Christopher David: Dracula – Scholar’s Annotated Edition, 2016

Fordította

Bartók Imre

Harmadik kiadás

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2021, 2023, 2025

Hungarian translation © Bartók Imre, 2021, 2023, 2025

Borítóterv © Szabó Levente

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-895-0

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

Jonathan Harker naplója (gyorsírással)

MÁSODIK FEJEZET

Jonathan Harker naplója (folytatás)

HARMADIK FEJEZET

Jonathan Harker naplója (folytatás)

NEGYEDIK FEJEZET

Jonathan Harker naplója (folytatás)

ÖTÖDIK FEJEZET

Miss Mina Murray levele Miss Lucy Westenrához

Lucy Westenra levele Mina Murray-hez

Lucy Westenra levele Mina Murray-hez

Dr. Seward naplója (fonográfra mondva)

Quincey P. Morris levele a tiszteletreméltó Arthur Holmwood Úrnak

Távirat Arthur Holmwoodtól Quincey P. Morrisnak

HATODIK FEJEZET

Mina Murray naplója

Dr. Seward naplója

Mina Murray naplója

HETEDIK FEJEZET

The Dailygraph, augusztus 8.-i szám, részlet (Mina Murray naplójába ragasztott újságkivágás)

A Demeter hajónaplója

Mina Murray naplója

NYOLCADIK FEJEZET

Mina Murray naplója

Levél Samuel F. Billington & Fia ügyvédi irodától, Whitbyből, Carter, Paterson & Tsai urakhoz, Londonba

Levél Carter, Paterson & Tsai uraktól, Londonból, a Billington & Fia ügyvédi irodának, Whitbybe

Mina Murray naplója

Agatha nővér levele a budapesti Szent Család-kórházból Miss Wilhelmina Murray-nek

Dr. Seward naplója

KILENCEDIK FEJEZET

Mina Harker levele Lucy Westenrához

Lucy Westenra levele Mina Harkerhez

Dr. Seward naplója

Lucy Westenra naplója

Arthur Holmwood levele Dr. Sewardhoz

Arthur Holmwood távirata Dr. Sewardhoz

Dr. Seward levele Arthur Holmwoodnak

Abraham Van Helsing, M. D, Ph. D, Lit. D. stb. levele Dr. Sewardhoz

Dr. Seward levele Arthur Holmwoodhoz

Dr. Seward naplója

Dr. Seward távirata Londonból Van Helsingnek Amszterdamba

Dr. Seward távirata Londonból Van Helsingnek Amszterdamba

Dr. Seward távirata Londonból Van Helsingnek Amszterdamba

TIZEDIK FEJEZET

Dr. Seward levele a tiszteletreméltó Arthur Holmwood úrhoz

Dr. Seward naplója

Dr. Seward naplója (folytatás)

Lucy Westenra naplója

Dr. Seward naplója

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Lucy Westenra naplója

Dr. Seward naplója

Lucy Westenra naplója

Pall Mall Gazette, szeptember 18.

Dr. Seward naplója

Van Helsing távirata Antwerpenből Dr. Sewardhoz Carfaxbe

Dr. Seward naplója

Lucy Westenra emlékirata

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Dr. Seward naplója

Mina Harker levele Lucy Westenrához (A címzett nem bontotta fel)

Dr. Patrick Hennessey, M. D., M. R. C. S., L. K. Q. P. C. P. I. stb. jelentése Dr. John Sewardnak

Mina Harker levele Lucy Westenrához (A címzett nem bontotta fel)

Dr. Seward naplója

TIZENHARMADIK FEJEZET

Dr. Seward naplója (folytatás)

Mina Harker naplója

Dr. Seward naplója

Westminster Gazette, szeptember 25.

Westminster Gazette, szeptember 25.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Mina Harker naplója

Van Helsing levele Mrs. Harkerhez (Bizalmas)

Mrs. Harker távirata Van Helsingnek

Mina Harker naplója

Van Helsing levele Mrs. Harkerhez (Kézzel írott)

Mrs. Harker levele Van Helsingnek

Jonathan Harker naplója

Dr. Seward naplója

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Dr. Seward naplója (folytatás)

Van Helsing üzenete Dr. John Sewardnak, amit a Berkeley Hotelben lévő kofferében hagyott (Nem kézbesítették)

Dr. Seward naplója

TIZENHATODIK FEJEZET

Dr. Seward naplója (folytatás)

TIZENHETEDIK FEJEZET

Dr. Seward naplója (folytatás)

Mina Harker naplója

Dr. Seward naplója

Mina Harker naplója

Dr. Seward naplója

Jonathan Harker naplója

Mina Harker naplója

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Dr. Seward naplója

Mina Harker naplója

Dr. Seward naplója

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Jonathan Harker naplója

Dr. Seward naplója

Mina Harker naplója

HUSZADIK FEJEZET

Jonathan Harker naplója

Dr. Seward naplója

A Mitchell, Fiai és Candy ingatlanügynökség levele Lord Godalminghoz

Dr. Seward naplója

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Dr. Seward naplója

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Jonathan Harker naplója

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Dr. Seward naplója

Jonathan Harker naplója

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Dr. Seward fonográfra mondott naplója, Van Helsing hangjával

Jonathan Harker naplója

Mina Harker naplója

Dr. Seward naplója

Jonathan Harker naplója

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Dr. Seward naplója

Jonathan Harker naplója

Rufus Smith (Lloyd’s, London) távirata Lord Godalmingnak, Őfelsége várnai alkonzuljának postájával

Dr. Seward naplója

Rufus Smith (Lloyd’s, London) távirata Lord Godalmingnak, Őfelsége várnai alkonzuljának postájával

Dr. Seward naplója

HUSZONHATODIK FEJEZET

Dr. Seward naplója

Mina Harker naplója

Jonathan Harker naplója

Mina Harker naplója

Mina Harker feljegyzése (Átvezetve a naplójába)

Mina Harker naplója (folytatás)

Jonathan Harker naplója

Dr. Seward naplója

Mina Harker naplója

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Mina Harker naplója

Abraham Van Helsing feljegyzése

Jonathan Harker naplója

Dr. Seward naplója

Dr. Van Helsing feljegyzése

Mina Harker naplója

UTÓHANG

Drága barátomnak, Hommey-Bagnek{1}

Hogy e feljegyzések miként kerültek ekképpen elrendezésre, annak az olvasás során érthetővé kell válnia. Mindent, ami fölösleges, mellőztünk, és így a történetnek világos tényként kell állnia olvasója előtt, bármilyen elképzelések is keringjenek később rá vonatkozóan. Az egész szövegben sehol sem találkozni olyan, a múltbeli eseményekre vonatkozó állításokkal, amelyekkel kapcsolatban felmerülhetne a tévedés lehetősége, lévén kortárs feljegyzésekről van szó, melyek határait szerzőik nézőpontja és tudása jelöli ki.

ELSŐ FEJEZET

JONATHAN HARKER NAPLÓJA

(gyorsírással)

Május 3., Bistritz. – Május 1-jén este 8.35-kor hagytam el Münchent, és másnap kora reggel érkeztem meg Bécsbe; a vonatnak 6:46-kor kellett volna befutnia, de egy órát késtünk. Budapest csodálatos helynek tűnik, legalábbis az alapján, amit a vonat ablakából megpillanthattam, és amit rövid sétám során láthattam belőle. Késve érkeztünk a városba, viszont amennyire csak lehet, igyekszünk tartani az menetrendet, úgyhogy nem akartam messzire kóborolni a pályaudvartól. Olyan benyomásom támadt, hogy elhagytuk a Nyugatot, és éppen átlépünk a Kelet kapuján; a Duna fölött átívelő hidak a maguk remekbe szabott, nemes, nyugati hídfőivel egyenesen egy olyan vidékre vezettek bennünket, ahol már az egykori török uralom hagyományai éltek.

Végül időben tovább indultunk, és az est leszállta után érkeztünk meg Klausenburgba. Itt éjszakára a Hotel Royale-ban szálltam meg. Kései vacsorámra csirkét kaptam, pirospaprikával elkészítve, ami ízletes volt ugyan, de elég szikkadtan került az asztalomra. (Emlékeztető: Minának megszerezni a receptet!) Megkérdeztem a pincért, hogy micsoda is pontosan, amit elém tett, mire felvilágosított, hogy az ételt „paprika hendl”-nek hívják, és mivel nemzeti eledelről van szó, ezért a Kárpátokban töltött tartózkodásom alatt jó eséllyel bárhol hozzájuthatok majd. A német nyelvben szerzett felszínes jártasságom igencsak hasznosnak bizonyult, és elképzelni sem tudom, hogy enélkül miként boldogulnék errefelé.

Mivel Londonban még volt némi szabadidőm, meglátogattam a British Museumot, és végeztem némi kutatást a könyvtárban az Erdéllyel kapcsolatos könyvek és térképek között; arra gondoltam, bizonyára nem haszontalan, ha jobban tisztába kerülök annak az országnak a sajátosságaival, amelynek éppen az egyik nemesét kívánom felkeresni. Kiderítettem, hogy az általam keresett régió az ország leginkább keletre eső részében keresendő, éppen három állam, Erdély, Moldávia és Bukovina határán, a Kárpátok hegyvonulatainak ölelésében; ez volt Európa egyik legvadabb, egyúttal legkevésbé ismert területe. Egyetlen térképet vagy könyvet sem találtam, ami alapján megállapíthattam volna a Drakula-kastély pontos elhelyezkedését, tekintve, hogy magáról a vidékről sincsenek ahhoz fogható térképek, mint amilyeneket a mi Térképészeti Szolgálatunk készíttet; mindenesetre arra jutottam, hogy a Drakula gróf által megnevezett utolsó állomás, egy bizonyos Bistritz, viszonylag ismert település lehet. Az alábbiakban beiktatom néhány jegyzetemet, minthogy azok segíthetnek felfrissíteni a memóriámat, ha majd Minának beszámolok az utazásaimról.

Erdély lakosságában négy különböző nemzet fiait lehet megkülönböztetni egymástól: délen a szászok élnek, és velük elkeveredve a vlachok, akik a dákok leszármazottai; nyugaton a magyarokat, keleten és északon pedig a székelyeket találjuk. Az én utam az utóbbiak közé vezet majd, akik egyenesen Attila és a hunok leszármazottainak tartják magukat. Nem kizárt, hogy valóban azok, ugyanis amikor a magyarok a 11. században elfoglalták az országot, hunokkal találták szembe magukat. Azt olvastam, hogy a világ minden ismert babonája a Kárpátok patkójában gyűlt össze, mintha ez az egész térség a képzelet leleményeinek valamiféle titkos olvasztótégelye volna; ha valóban így áll a dolog, akkor az utam fölöttébb izgalmasnak ígérkezik. (Emlékeztető: feltétlenül ki kell faggatnom a grófot ezekről a hiedelmekről!)

Nem aludtam jól: noha az ágyam kényelmes volt, pihenésem szokatlan álmok zavarták. Ehhez talán annak is köze volt, hogy az ablakom alatt egész éjszaka egy kutya vonyított; de az is lehet, hogy a paprikás csirke a vétkes, aminek az elfogyasztása után hiába ittam ki a vizeskancsóm, még ez sem volt elég, hogy a szomjamat oltsam. A reggel közeledtével azonban sikerült elaludnom, és mivel kitartó kopogtatásra ébredtem, feltételezem, hogy legalább előtte sikerült pihennem egy keveset. Reggelire ismét csirkepaprikást fogyasztottam, és kukoricakását, amit „mamaligának” hívnak, továbbá egy „impletata” névre hallgató ételt – ez lényegében vagdalt hússal töltött padlizsán –, amit igen ízletesnek találtam. (Emlékeztető: ennek a receptjét is ki kell derítenem!) Sietnem kellett a reggelimmel, mivel a vonat nem sokkal 8 óra előtt indult, pontosabban akkor kellett volna indulnia, ugyanis miután már 7:30-ra kiértem az állomásra, még több mint egy óráig kellett ücsörögnöm a helyemen, mielőtt végre elhagytuk volna az állomást. Úgy tűnik, minél inkább keletre ér az ember, annál megbízhatatlanabbá válnak a vonatok. Vajon milyen lehet a helyzet Kínában?

Egész nap szemkápráztató és a legkülönfélébb szépségekkel teli tájon zakatoltunk keresztül. A vonat ablakából kicsiny településekre nyílt kilátás, vagy éppen afféle kastélyokra egy-egy meredek dombhát tetején, mint amilyenekkel a régi misekönyvekben találkozhat az ember; máskor folyók és csermelyek mellett vitt az utunk, amelyek a széles, köves partjaikból ítélve jelentős áradásokra képesek. Nem kevés, és hozzá még erőteljesen sodró víztömeg kell ahhoz, hogy ilyen tisztára mossa egy folyómeder oldalát. Minden állomáson jó páran, néha már kisebb tömegek várakoztak a legkülönfélébb öltözékben. Voltak közülük, akik épp olyanok voltak, mint az otthoni parasztok, vagy azok, akiket Franciaországban és Németországban láttam; ezek többnyire rövid zekét, kerek kalapot és kézzel szőtt nadrágot viseltek, mások viszont egészen festői látványt nyújtottak. A nőket különösen csinosnak találtam, legalábbis addig, amíg közelebbről is megnézhettem őket magamnak – deréktájon ugyanis feltűnően idomtalanok voltak. Valamiféle fehér, bő ujjú inget viseltek, és a többségük széles övet hordott, amiről reszkető pántlikaféleségek csüngtek le, mint amilyeneket a balettruhákon látni, de ezek alatt még természetesen alsószoknya is volt. A szlovákok voltak a legkülönösebbek azok közül, akikkel volt szerencsénk találkozni. Barbárabbnak látszottak a többinél a nagy cowboykalapjukban, az elméretezett, zsákszerű, piszkosfehér nadrágjukban, a fehér vászoningjükben és az óriási, majdnem egy láb széles bőrövükben, amelyet egész hosszában bronzszegecsek ékesítettek. Magas szárú csizmát viseltek, és ebbe gyűrték a nadrágjukat, sötét hajukat hosszúra növesztették, az orruk alatt pedig sűrű bajusz pöndörödött. Kétségkívül érdekes, ugyanakkor kevéssé megnyerő látványt nyújtottak. Ha színpadra lépnének, alighanem rögtön eljátszhatnák a keletről szalajtott brigantik szerepét. Ugyanakkor, mint azt megtudtam, a szlovákok a megjelenésük ellenére ártalmatlan népségnek számítanak, akik általában híján vannak az önbizalomnak.

Az alkony lassan már sötétbe fordult, mire megérkeztünk Bistritzbe, ami roppant érdekes, ősi helynek bizonyult. Mivel gyakorlatilag a határon fekszik – a Borgói-hágó innen egyenesen átvezet Bukovinába –, nem csoda, hogy Bistritz meglehetősen viharos múlttal büszkélkedhet, aminek a nyomai ma is meglátszanak rajta. Ötven évvel ezelőtt tűzvészek sorozata sújtotta a környéket, rettenetes pusztítást okozva nem kevesebb, mint öt alkalommal. A tizenhetedik század elején a várost három hétre ostrom alá vették, és ez alatt nem kevesebb, mint 13 000 lakosa vesztette életét; azokhoz, akik a harcokban hunytak el, nagy számban csatlakoztak olyanok is, akikkel az éhínség vagy a járványok végeztek.

Drakula gróf meghagyta, hogy az Aranykorona Fogadóban szálljak meg, ami nagy örömömre megőrizte régies jellegét, én ugyanis szerettem volna minél többet látni a környék múltjából és hagyományaiból. Nyilvánvalóan vártak rám, ugyanis amikor az ajtóhoz értem, rögtön egy derűs képű idős asszony fogadott a szokásos parasztruhában – fehér alsószoknya és hosszú, kettős kötény valami színes anyagból, ami szinte már túl szorosan simult hozzá ahhoz, hogy visszafogottnak lehetett volna nevezni. Amikor közelebb léptem, meghajolt, és azt kérdezte: – Csak nem az angol Herr? – Úgy bizony – feleltem. – A nevem Jonathan Harker. – Az asszony erre elmosolyodott, majd odaszólt valamit egy idősebb, fehér inget viselő férfihoz, aki az ajtóig követte. Az öregember eltűnt, de kisvártatva vissza is tért, és átnyújtott egy levelet:

Barátom!

Üdvözlöm a Kárpátokban! Izgatottan várom az érkezését. Töltse nyugalomban a mai estét. A postakocsi holnap háromkor indul Bukovinába; az egyik hely a maga számára lesz fenntartva. A hintóm a Borgói-hágónál fogja várni, és majd elhozza hozzám. Bízom benne, hogy kedélyesen telt a Londonból idáig vezető útja, és hogy sok örömét leli majd az idő alatt, amit gyönyörű uradalmamban tölt.

Barátja, Drakula

Május 4. – Megtudtam, hogy szállásadóm is levelet kapott a gróftól, amelyben meghagyta neki, hogy a legjobb helyet biztosítsa számomra a kocsiban; amikor azonban kérdezősködni kezdtem a részletek felől, az öregember felettébb szűkszavúnak bizonyult, és úgy tett, mint aki nem érti a németemet. Nem biztos, hogy valóban erről volt szó, lévén eddig a pillanatig remekül megértette a mondandóm; vagy legalábbis úgy válaszolt a kérdéseimre, mint aki pontosan érti őket. Ő és a felesége, az idős asszony, aki az ajtóban várt rám, kissé mintha riadt pillantást váltottak volna egymással. A férfi kibökte, hogy a pénzt a levéllel küldték, és hogy ez minden, amiről tudomása van. Amikor megkérdeztem, ismeri-e Drakula grófot, és hogy tud-e felvilágosítással szolgálni a kastélyt illetően, ő és a felesége is sebtében keresztet vetettek, majd miután nyomatékosan kijelentették, hogy fogalmuk sincs semmiről, egyszerűen megtagadták, hogy bármi egyebet mondjanak. Ekkor már olyan közel jártunk az indulás tervezett időpontjához, hogy nem volt módom másnál is érdeklődni, ami pedig szándékomban állt volna, lévén a helyzetet igencsak rejtélyesnek és távolról sem megnyugtatónak találtam.

Még éppen azelőtt, hogy elindultunk volna, az idős hölgy feljött a szobámba, és magánkívül azt kérdezte:

– Biztosan el kell mennie? Ó, jaj! Ifjú Herr, biztosan oda kell mennie? – Rendkívül feldúltnak tűnt; mintha még az a kevés némettudása is elpárolgott volna, amivel korábban rendelkezett, és helyette egy másik nyelv szavai keveredtek a beszédébe, amiből viszont egy kukkot sem értettem. Csupán annyit fogtam fel, hogy egy sor kérdést szegezett nekem gyors egymásutánban. Amikor közöltem vele, hogy sajnos azonnal indulnom kell, és hogy fontos teendőim vannak, még egyszer megkérdezte:

– Tudja, hogy milyen nap van? – Azt feleltem, hogy május negyedikét írunk, de ő csak megrázta a fejét, és folytatta:

– Hát persze! Tudom! Tudom, hogy hányadikát írunk, de tudja, hogy milyen nap van? – Ki kellett ábrándítanom, és jeleztem, hogy nem értem, ez azonban nem vette el a kedvét a folytatástól:

– Szent György napjának előestéje! Amikor ma este éjfelet üt majd az óra, a világ minden rémsége szabadon garázdálkodik majd. Tudja egyáltalán, hogy hová készül, és hogy mibe sétál bele? – Zaklatottsága olyan mértéket öltött, hogy megpróbáltam valamelyest megnyugtatni, sajnos sikertelenül. Végül térdre esett, és könyörgőre fogta, hogy ne menjek el, vagy legalább várjak egy-két napot az indulással. Az egész jelenet nevetséges volt, de én mégsem éreztem jól magam. Elvégre eleget kellett tennem a kötelezettségeimnek, és nem hagyhattam, hogy bármi is az utamba álljon. Megpróbáltam talpra segíteni, és amilyen komoly hangon csak tudtam, azt mondtam, hogy hálás vagyok neki, a tennivalóim azonban nem ismernek halasztást, így hát muszáj lesz azonnal távoznom. Ekkor felállt, megtörölte a szemét, majd levette a kis feszületet a nyakából, és átnyújtotta nekem. Haboztam, hogy mit kéne tennem, az anglikán egyház tagjaként ugyanis arra tanítottak, hogy az efféle tárgyakat bálványnak tekintsem, ennek ellenére túlzott hálátlanságnak tűnt volna visszautasítani egy ilyen jó szándékú ajándékot, különösen úgy, hogy az idős hölgy ilyen megrendült állapotban kívánta azt átadni nekem. Gondolom, megláthatta az arcomon a bizonytalanságot, mert inkább saját kezűleg kötötte a rózsafüzért a nyakamba, és azt mondta: – Az édesanyja kedvéért. – Ezzel elhagyta a szobát. Naplómnak ezt a részét a hintóra várakozva írom, amely persze késik; a feszület még mindig a nyakamban lóg. Akár az idős hölgy félelmei, akár a település számos kísérteties hagyománya, akár maga a feszület az oka, nem tudom, mindenesetre korántsem érzem olyan háborítatlannak a lelkemet, ahogyan azt megszoktam. Ha ez a napló előbb elérné Minát, mint jómagam, szeretném, ha elvinné neki a búcsúmat. Íme, megjött a hintó!

Május 5., A kastély. – A reggel szürke derengése már oda, és a nap magasan jár a távoli láthatár fölött, amely innen egészen szaggatottnak tűnik, nem tudom, hogy a fák vagy a dombok miatt, lévén olyan messze van innen, hogy ebből a távolságból már könnyű összekeverni a parányi dolgokat a nagyobbakkal. Nem vagyok fáradt, és mivel nem fognak ébreszteni, természetesnek tűnt, hogy addig folytassam az írást, amíg rám talál az álom. Számos furcsaságról kell beszámolnom, és – nehogy e sorok olvasója arra gyanakodjon, hogy elcsaptam a gyomrom, mielőtt elhagytam volna Bistritzet –, talán a legjobb, ha részletesen beszámolok a vacsorámról. Főételként úgynevezett „rablóhúst” fogyasztottam – némi szalonna, hagyma és marhahús, paprikával fűszerezve, és mindez nyársakra húzva, amelyeket aztán tűz fölött forgatnak meg; hasonlóan ahhoz, ahogyan Londonban az utcai állateledel-árusok csinálják. Az ételt Arany Medgyes borral öblítettem le; ez az ital különös, szúró érzést hagy a nyelv hegyén, amely ugyanakkor korántsem kellemetlen. Csak egy pár pohárral ittam, mást nem fogyasztottam.

Amikor beszálltam a hintóba, a kocsis még nem foglalta el a helyét, és láttam, hogy a fogadósnéval társalog. Kétségkívül rólam beszélgettek, ugyanis időről időre felém pillantottak, és néhányan azok közül, akik az ajtó melletti padon ücsörögtek, közelebb mentek hozzájuk, hallgatóztak, majd szintén felém sandítottak; a többségük tekintetéből szánakozást véltem kiolvasni. Több ismétlődő szót is ki tudtam venni, furcsán csengő szavakat, lévén sokféle nemzetség vegyült a gyülekezetbe, úgyhogy szép csendben előhúztam táskámból a többnyelvű szótáramat, és igyekeztem utánajárni az elhangzottaknak. Rövid kutatásom eredményei nem igazán voltak szívderítőek, ugyanis az elhangzott szavak között olyanok szerepeltek, mint „ördög”, „pokol”, továbbá „stregoica”, ami boszorkányt jelent, illetve „vrolok” és „vlkoslak”, ami ugyanazt a dolgot (egyik szlovákul, a másik szerbül) nevezi meg, ami vagy vérfarkast, vagy pedig vámpírt jelent. (Emlékeztető: ki kell faggatnom a grófot ezekről a babonákról!)

Amikor elindultunk, a fogadó ajtaja előtt összeverődött, mostanra még nagyobbra duzzadt sokadalom tagjai egytől egyig keresztet vetettek, majd szarvszerűen kinyújtott két ujjukat rám szegezték. Némi nehézség árán rá tudtam venni az egyik útitársam, hogy magyarázza el, minek volt köszönhető ez a kis közjáték. Először nem akart válaszolni, de miután megtudta, hogy angol vagyok, elmondta, hogy az imént látott mozdulat a szemmel verés elleni védekezésre szolgál. Mindez nem hangzott túlságosan bizalomgerjesztően, különösen nem úgy, hogy éppen egy ismeretlen helyre igyekszem, hogy egy ismeretlennel találkozzam. Mivel azonban a helybeliek jóindulatúnak, egyúttal bánatosnak és együttérzőnek mutatkoztak, a dolog akaratlanul is megindított. Sosem fogom elfeledni az utolsó képet, amit a fogadóról és az előtte összegyűlt festői figurákról őrzök magamban, akik mind keresztet vetve ácsorognak a széles, boltíves kapunál, a háttérben a zöld dézsákba állított leanderek és narancsfák gazdag hajtásaival. Aztán a kocsisunk, akinek a bő vászonöltözéke beterítette az utastér egész elülső részét – ezt a ruhaneműt „gotzának” hívják – megsuhintotta az ostorát a négy apró termetű lova irányába, mire azok engedelmesen, fejüket lehajtva elindultak, és így végre kezdetét vehette utazásunk.

A szépséges táj hatására hamarosan nemcsak a szemem elől, de az emlékeimből is elillant az iménti jelenetet övező kísérteties rettenet, habár, ha ismertem volna a nyelvet, vagy inkább a nyelveket, amelyeken utastársaim kifejezték magukat, akkor talán nem sikerül ilyen könnyen elhessegetni magamtól az elhangzottakat. Erdőktől zöldellő vidék nyújtózott előttünk, néhol egy-egy meredekebb dombbal tarkítva, a tetejükön néhány fával vagy tanyaházzal, amelyek fehér oromfalukat mutatták az útnak. Mindenütt szemkápráztató gazdagságban tárultak elénk a gyümölcsök – alma, szilva, körte és cseresznye virágzott, amerre csak nézett az ember. És ahogy haladtunk, a fák lábainál sarjadó zöld fűben ki tudtam venni a lehullott szirmokat is. Ezen a „Mittel Land”-nak nevezett vidéken, zöldes dombok között kanyargott utunk, és veszett el olykor, amikor elkanyarodott egy füves kanyarulatban, vagy kényszerült kitérőre ott, ahol a fenyőfák tűlevelei olyan fenyegetően hajoltak fölé, mintha csak parányi lángnyelvek volnának. Az út tele volt bukkanókkal ugyan, mégis úgy tűnt, mintha lázas sietséggel suhannánk előre. Nem értettem, mire föl ez a nagy igyekezet, de a kocsisunk szemernyi kétséget sem hagyott afelől, hogy minél előbb el akarja érni a Borgói-hágót. Megtudtam, hogy nyaranta ez az út kitűnő állapotban van, és most is csak azért ilyen rázós, mert még nem tették rendbe a téli havazások után. E tekintetben különbözik a Kárpátokban lévő többi úttól, ahol egyébként is hagyomány, hogy nem kifejezetten ügyelnek a megtisztításukra. Régen a hoszpodárok nem fordítottak nagy figyelmet a karbantartásukra, nehogy a törökök azt higgyék, hogy idegen földről behívott csapatoknak készítik elő az utat, és ezzel csak siettessék a már egyébként is küszöbön álló háború kitörését.

Mittel Land zölden duzzadó dombvidékén túl kezdődtek a Kárpátok, a maguk fenséges meredélyeivel és büszke sziklaszirtjeivel. Mindkét oldalról fölénk magasodtak a hegyormok, és a rájuk hulló délutáni napfény az árnyékok közül előcsalogatta a hegylánc erdőségeinek legpompásabb színeit, a mélykéket és a lilát, a zöldet és a barnát, különösen ott, ahol a növénytakaró és a kőrengeteg összetalálkozott egymással, azonkívül láthatóvá tette a csorba sziklavonulatok és csúcsíves bércek végtelenjét, amíg azok maguk is bele nem vesztek a messzeségbe, ahol pompás méltósággal szöktek az ég felé a hófödte magaslatok. Helyenként óriási hasadékok váltak kivehetővé a hegyekben, amelyeken keresztül most, hogy a nap már ereszkedni kezdett, fehéren ragyogó vízeséseket pillantottunk meg. Mikor kerülőt tettünk az egyik hegy aljában, és ahogy ráfordultunk a szerpentinre, közvetlenül előttünk megjelent a büszke, hófödte csúcs, az egyik útitársam megragadta a karomat.

– Nézze! Isten szek! – mondta, majd ájtatosan keresztet vetett. Ahogy véget nem érőnek tetsző utunkat róttuk, és a nap mind alacsonyabbra és alacsonyabbra ereszkedett a hátunk mögött, lassacskán életre keltek körülöttünk az este árnyai, amelyek csak még sötétebbnek tűntek a lemenő nap fényében fürdőző, rózsaszínes ragyogást árasztó hófödte ormokhoz képest. Olykor elhaladtunk néhány cseh és szlovák helybéli mellett, akik megkapó gúnyáikban álldogáltak az út szélén, ugyanakkor feltűnt, hogy errefelé igencsak gyakori a golyva. Az út mentén szép számban állították a kereszteket, és ahogy elhaladtunk mellettük, útitársaim ezúttal sem mulasztottak el maguk is keresztet vetni. Itt-ott egy parasztot vagy asszonyt láttunk egy kicsiny szentély előtt térdepelni; ők meg sem fordultak a jöttünkre, ahogy arra egyébként számítottam, hanem szemmel láthatóan teljes odaadással, önmagukról és a külvilágról megfeledkezve fohászkodtak. Számtalan újdonságot láttam az út során. Például szénaboglyák tűntek fel a fák tetején, másutt pedig nyírfák bukkantak fel, amelyeknek a zöld levélrengetegtől csüggedten lekonyuló ágain a fehér törzsük úgy ragyogott keresztül, mintha ezüstből volna. Elmentünk néhány olyasféle málhás szekér mellett is, amilyet a közönséges parasztok használnak: a hosszú, kígyószerű tengelyét úgy alakították ki, hogy gond nélkül megbirkózzon a körülményes útviszonyokkal. Az ilyeneken többnyire egész csapatnyi, hazafelé tartó paraszt is elfért. A csehek fehérbe, a szlovákok pedig színes báránybőrbe öltöztek; utóbbiak lándzsaként vitték a vállukon a hosszú nyelű fejszéiket. Ahogy leszállt az éj, rövid idő alatt rendkívül hidegre fordult az idő, és a növekvő homályban a tölgyek, a bükkök és a fenyők mintha gomolygó köddé álltak volna össze, noha amikor áthaladtunk a dombok ölelésében futó völgyeken, és megközelítettük a hágót, még ki tudtuk venni a hóból magányosan kiemelkedő fenyőfákat. Néha, amikor az út arrafelé vezetett keresztül a fenyők sűrűjén, ahol az előző percben a sötét miatt még úgy vélhettük, hogy a fák teljesen összezáródnak előttünk, a szürkeség, amellyel a fény maradéka behintette az erdőt, különös és komor hatást eredményezett, tovább táplálva az este sugallta zord gondolatokat és képzelgéseket, midőn a nap különös domborművet alkotva bukott a Kárpátok völgyei felett fantomként sikló felhők mögé. Előfordult, hogy a hegyoldal olyan meredekké vált előttünk, hogy a lovak a kocsis ösztökélése mellett is csak igen lassan tudtak haladni. Szerettem volna leszállni a fogatról, és gyalog vezetni őket egy darabon, ahogy az otthon szokás, de kocsisunk hallani sem akart erről. – Nem lehet – mondta. – Itt nem szabad gyalog menni. A kutyák túl vadak. – Majd, nyilvánvalóan élveteg gúnnyal, minthogy nem mulasztott el körbepillantani az egyetértően vigyorgó többieken, hozzáfűzte: – Magának egyébként is lesz még miért aggódnia, mielőtt nyugovóra tér. – Csupán egyszer álltunk meg, és akkor is csak azért, hogy meggyújtsa a lámpáit.

A sötétség beálltával némi izgatottság lett úrrá az utazók között, és megállás nélkül sürgették a kocsist, hogy haladjunk gyorsabban. Túlzott biztatásra azonban nem volt szükség, mert egyébként is könyörtelenül sorozta a lovakat a hosszú ostorával, és vad rikoltásokkal ösztökélte őket a minél nagyobb erőkifejtésre. Aztán a sötétségben egy ponton némi szürkés fényt láttam felderengeni előttünk, mintha hézag nyílt volna a hegyek között. Az utasok izgatottsága ekkor még inkább a tetőfokára hágott. Szedett-vetett hintónk veszettül rázkódott alattunk, mintha csak egy lélekvesztőn ülnénk a viharos óceán közepén. Erősen kellett kapaszkodnom. Az út ekkor valamelyest egyenletesebbé vált, és ismét úgy haladtunk, mintha csak repülnénk. A hegyek mindkét oldalról közelebb húzódtak hozzánk, és helytelenítő rosszallással tornyosultak fölénk. Elérkeztünk a Borgói-hágóhoz. Egyik utas a másik után ajánlott fel nekem különféle ajándékokat, mégpedig olyan eltökélten, hogy lehetetlen lett volna elutasítanom őket. Sokféle és különös ajándékok voltak ezek, de mindegyiket egyszerű, nemes szándékkal adták, egy-egy jó szó vagy áldás kíséretében, és ugyanazokkal az istenfélő gesztusokkal, amelyeket a bistritzi fogadó előtt is láthattam; keresztet vetettek, majd kezük két ujját kinyújtva védekeztek a szemmel verés ellen. Ezután, ahogy folytatódott az utunk, a vezetőnk előredőlt a bakon, az utasok pedig mindkét oldalt, egészen kihajolva a fogat peremén, kíváncsian fürkészték a sötétséget. Kétség sem férhetett hozzá, hogy valami különös esemény küszöbén állunk, ám hiába érdeklődtem, ezúttal sem kaptam a leghalványabb felvilágosítást sem utastársaimtól. Az izgatottság nem hagyott alább, mígnem végül a keleti oldalon megpillantottuk a hágót. Sötét fellegek gyűrűztek fölénk, és az elnehezült levegő félreérthetetlenül jelezte a közelgő vihart. Olybá tűnhetett, mintha a hegylánc két külön légkört választott volna el egymástól, és hogy éppen ezekben a percekben lépünk át abba a másikba, amelyben a vihar uralkodik. Jómagam ekkor már a másik járművet kémleltem, amely majd továbbvisz innen a grófhoz. Minden pillanatban azt vártam, hogy végre feltűnik előttem a pislákoló lámpások fénye, de nem láttam mást, csak feketeséget. Az egyedüli fényforrást a saját hintónk reszketeg lámpái adták, amelyek jól kivehetővé tették a végkimerülésig hajszolt lovak felfelé szállingózó leheletét. Ekkor már láttuk az előttünk húzódó murvás utat, keréknyomokat azonban nem tudtunk kivenni rajta. Az utasok megkönnyebbült sóhajjal hanyatlottak vissza a helyükre, amivel mintha csak a saját csalódottságomból akartak volna gúnyt űzni. Már azon tanakodtam, hogy mitévő legyek, amikor a kocsisunk az órájára pillantott, és mondott valamit az utasoknak, de olyan csendes és visszafojtott hangon, hogy alig értettem, noha feltételeztem, olyasmi lehetett, hogy „Egy órával korábban”. Ezután felém fordult, és még az enyémnél is akadozóbb németséggel a következőket közölte:

– Nincs itt a hintó. Úgy tűnik, a Herrt mégsem várja senki. Most velünk jön Bukovinába, és majd holnap vagy azután visszajön megint. Még jobb, ha azután.

Csakhogy ekkor a lovak felnyerítettek, és olyan vadul ágaskodtak, hogy a kocsisnak minden erejére szüksége volt, hogy visszafogja őket. Hirtelen riadt kiáltások szakadtak fel a parasztokból, és egyszerre hányták magukra a keresztet, amikor is egy négy ló vontatta könnyű, nyitott hintó ért utol bennünket, majd megállt a miénk mellett. Lámpáink fényében ki tudtam venni, hogy a lovak egytől egyig szénfekete és fenséges teremtmények voltak. A hintót egy magas férfi vezette. Hosszú, barna szakálla volt és széles karimájú, fekete kalapot viselt, amely elrejtette előlünk az arcát. Ahogy felénk fordult, csupán ragyogó tekintetének izzását láttam, amely a lámpafényben egészen vörösnek tetszett.

– Korán érkeztél, barátom – mondta a kocsisunknak.

– Az angol Herrnek sietős volt – felelte az dadogva.

– Gondolom, emiatt javasoltad neki, hogy menjen tovább Bukovinába. Nem tudsz túljárni az eszemen. Túl sokat tudok ahhoz, és a lovaim is gyorsak. – Elmosolyodott, és a lámpafény megvilágította kemény vonalú, feltűnően vörös ajkát és a mögötte meghúzódó hegyes, elefántcsont fehérségű fogsort. Egyik útitársam Bürger Lenoréjának egy sorát suttogta a szomszédjának:

– Denn die Todten reiten Schnell.{2}

A különös fogathajtó nyilvánvalóan meghallotta ezeket a szavakat, mert sugárzó mosollyal pillantott felénk. Útitársam erre elfordította az arcát, egyúttal nem mulasztott el ismét keresztet vetni, és hárítóan feltartani a két ujját. – Adja ide a Herr csomagjait – mondta az idegen, mire poggyászaim figyelemreméltó fürgeséggel át is kerültek hozzá. Ezután leereszkedtem a fogatunkról, és mivel a másik hintó közvetlenül mellettünk állt meg, újdonsült kocsisom segített átszállni. Kezének szorítása acélos volt, és bámulatos erőt sejtetett. Ezután egyetlen szó nélkül megrázta a gyeplőt, mire a lovak megfordultak, és nekilendültünk a hágó sötétjének. Ahogy még egyszer visszafordultam, a lámpafényben még ki tudtam venni a lovak és az újfent keresztet vető útitársaim alakját. Ezután a kocsis suhintott egyet az ostorával, kiadta a parancsot a lovaknak, majd továbbindult Bukovina felé.

Ahogy körbeölelte őket a sötétség, megmagyarázhatatlan borzongás futott végig rajtam, és rám tört a magány. Ekkor köpenyt terítettek a vállamra, és egy takarót kaptam az ölembe, majd új kocsisom kitűnő németséggel azt mondta:

– Fagyos az éj, mein Herr, és a gazdám megígértette velem, hogy gondját viseljem önnek. Az ülése alatt talál egy flaska slivovitzot, ha szükségesnek találja. – Slivovitznak hívták a vidék szilvapálinkáját; nem éltem vele, de azért megnyugtatott, hogy ott van. Különös hangulatba kerültem, és nem mondhatnám, hogy ne talált volna rám a félelem. Azt hiszem, ha lett volna más lehetőségem, akkor élek vele, és nem vágok neki ennek az ismeretlenbe vezető éjszakai utazásnak. A hajtó erős tempót diktált az egyenes úton, majd egyszer csak éles kanyart tettünk, és ráfordultunk egy másik, egyenes vonalú szakaszra. Csakhogy úgy éreztem, mintha mindvégig körben jártunk volna, úgyhogy megjegyeztem magamnak egy szembeszökő részletet, és a sejtésem hamar beigazolódott. Szerettem volna megkérdezni a kocsist, hogy mégis mire véljem ezeket a kitérőket, de nem volt hozzá elég bátorságom, hiszen attól tartottam, hogyha szándékos a késlekedésünk, akkor úgysem megyek semmire a tiltakozásommal. Kíváncsiságomon azonban nem tudtam úrrá lenni, ezért meggyújtottam egy gyufaszálat, amelynek pislákoló lángja mellett ellenőriztem az órám. Pár perccel jártunk éjfél előtt, ami kisebbfajta sokként ért; ennek oka bizonyára az volt, hogy a közelmúltban szerzett tapasztalataim csak megerősítették az éjféllel kapcsolatos babonákat. Feszült, már-már émelyítő várakozással ültem a helyemen.

Aztán egyszer csak egy kutya kezdett vonítani valahol egy tanyaházban. Hosszú, gyötrelmes vonyítást hallatott, amit alighanem a félelem csalogatott elő az állatból. A kutyához hamarosan egy másik is csatlakozott, majd egy következő és megint egy következő, mígnem a hágó fölött lassan fújdogáló szél szűnni nem akaró, vad csaholást hozott magával, amely mintha egyszerre hangzott volna fel mindenhonnan, a vidék minden szegletéből, ameddig a képzelet egyáltalán elhatolni képes ebben a mélabús éjszakában. Az első vonyítás hallatán a lovak megfeszültek és felágaskodtak, ám a hajtó néhány gyöngéd szót intézett hozzájuk, amitől megnyugodtak ugyan, de továbbra is úgy reszkettek és izzadtak, mintha épp az imént menekültek volna el lélekszakadva valamilyen hirtelen támadt veszedelemtől. Aztán még messzebbről, a mellettünk húzódó hegy mindkét oldaláról még a korábbinál is zajosabb és élesebb vonyítás hangzott fel; ezek már farkasok voltak, és a hangjuk ezúttal ugyanolyan hatást gyakorolt a lovakra, mint jómagamra. Ahogy ugyanis a legszívesebben én magam is rögtön kipattantam volna a hintóból, hogy futva meneküljek visszafelé, úgy a lovak is újfent felágaskodtak, és olyan őrült erővel toporzékoltak, hogy a kocsisnak minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy megőrizze irányítását a hintó felett. Néhány perc elteltével azonban hozzászoktam a félelmetes hangokhoz, és a lovak is kellőképpen lecsillapodtak ahhoz, hogy a hajtó leszállhatott a bakról, és megállhatott előttük. Megcirógatta őket, majd duruzsolt valamit a fülükbe – hallottam, hogy a lóidomárok értenek az ilyesmihez –, aminek rögtön rendkívüli hatása volt, a hátasokat ugyanis szemmel láthatóan sikerült megzaboláznia, noha még mindig reszkettek. Ezután a kocsis visszaült a bakra, majd megrázta a gyeplőt, és vágtára ösztökélte az állatokat. Ezúttal, miután hintónk elérte a hágó távolabbi oldalát, ráfordult egy élesen jobbra kanyarodó keskeny földútra.

Hamarosan ismét fák sűrűjében találtuk magunkat, amelyek helyenként olyannyira az út fölé hajoltak, hogy úgy éreztem magam, mintha alagúton haladnánk keresztül. És ezúttal is mindkét oldalról hatalmas sziklák figyeltek bennünket rosszallóan. Habár védve voltunk, azért hallottuk az egyre erősebbé váló szelet, amely hol nyöszörögve, hol fütyülve vágtatott a sziklák között, megrezegtetve a fák ágait. Egyre hidegebb lett az éjszaka, és finomszemcsés, porhanyós hó kezdett szállingózni, úgyhogy nemsokára fehér lepel borított be minket és a környezetünket. A szél még mindig elhozta hozzánk a kutyák vonyítását, noha ahogy távolodtunk, úgy halványult el a vonyításuk a messzeségben. A farkasok nyüszítése viszont közelebbről szólt, és az a benyomásom támadt, hogy egyre szorosabb gyűrűt alkotnak körülöttünk. Leküzdhetetlen rettegés tört rám, amelyben láthatóan a lovak is osztoztak velem. A hajtót azonban mindez a legkevésbé sem zökkentette ki a nyugalmából. Hol balra, hol jobbra fordította a fejét, noha én semmit sem tudtam kivenni a sötétben.

Egyszer csak bal kéz felé egy halványan imbolygó, kékesen derengő lángra lettem figyelmes. A hajtó is észrevette a jelenést, és rögtön megállította a lovakat, majd leszökkent a bakról, és eltűnt a homályban. Fogalmam sem volt, hogy mit kéne tennem, annál is inkább, mivel a farkasok vonyítása még közelebbről hallatszott. És miközben tanácstalanul várakoztam a helyemen, a kocsis egyszer csak ismét felbukkant, és anélkül, hogy egy szót is szólt volna, elfoglalta a helyét, és folytattuk utunkat. Azt gyanítom, talán elaludhattam, és ezt a kis közjátékot álmodtam csupán, ugyanis ezután a jelenet mintha végtelenbe nyúlóan újra és újra megismétlődött volna. Igen, ahogy most visszagondolok rá, valóban olyan volt ez egész utazás, akár egy zaklatott rémálom. Amikor a láng az út mellett, hintónkhoz közel tűnt fel, gyér világánál még a minket körbevevő sötét ellenére is ki tudtam venni a kocsis mozdulatait. Sietve odament, ahol a kékes derengés megjelent – aminek roppant gyöngének kellett lennie, mert semmit sem világított meg maga körül –, majd összegyűjtött néhány követ, és valamiképpen elrendezte őket a fényforrás körül. Egyszer aztán különös optikai jelenségre került sor. Amikor a hajtó a láng és énközém került, nem állta el a pislákoló fény útját, ugyanis hiába állt közénk, ugyanúgy láttam a kísérteties kék lobogást. Ez megdöbbentett ugyan, ám a hatás csupán pillanatnyi volt, és betudtam annak, hogy a sötétben túlságosan megerőltetett szemem bizonyára tréfát űz velem. Aztán egy időre elmaradtak a kék lángocskák, és ettől kezdve megállás nélkül haladtunk tovább a komor éjszakában, továbbra is farkasok vonyításától kísérve, akik mintha fáradhatatlanul köröztek volna a hintónk körül.

Végül egy alkalommal a hajtó mélyebbre is eltűnt a rengetegben, mint korábban, és a távolléte alatt a lovak még jobban reszkettek, mint előtte bármikor, fújtattak és nyerítettek az ijedtségtől. Nem láttam a viselkedésük okát, a farkasok vonyítása ugyanis teljes egészében abbamaradt. Ám ekkor az egyik fenyőkkel borított kiszögellés mögül a fekete felhők ölelésében előbukkant a hold, melynek fényében megpillanthattam a bestiákat a fehéren izzó fogaikkal és lecsüngő, vörös nyelvükkel, a hosszú, inas végtagjaikkal és bozontos bundájukkal, ahogy némán körbeállják a hintót. A baljós csendben vagy százszor félelmetesebbek voltak, mint amikor vonyítottak. Ami engem illet, valósággal megbénított a félelem. Csak akkor ismerjük meg az efféle rettegés igazi természetét, ha szemtől szemben kell megtapasztalnunk az iszonyatot.

A farkasok egyszerre kezdtek üvölteni, mintha a holdfény tett volna rájuk sajátos hatást. A lovak felágaskodtak és prüszköltek, és olyan magatehetetlenül forgolódtak a helyükön, hogy azt nézni is fájdalmas volt. A rettenet eleven gyűrűje azonban már minden oldalról összezárult körülöttük, így aztán nem lett volna esélyük kitörni belőle. Kiáltottam a hajtó után, hogy azonnal térjen vissza, hiszen úgy tűnt, az egyetlen esély a túlélésre, ha kitörünk a farkasok szorításából. Kiabáltam és a hintó oldalát püföltem, remélve, hogy a zaj talán elijesztheti az állatokat annyi időre, hogy a kocsis visszatérhessen a helyére. Hogy végül miként jutott vissza, nem tudom, de egyszer csak meghallottam ellenállhatatlanul parancsoló hangját, és ahogy felé fordultam, megpillantottam az út közepén. Olyasféle mozdulatot tett a karjával, mintha láthatatlan akadályt gördítene félre az útjából, mire a farkasok visszahúzódtak. Ekkor egy újabb nehéz felleg érkezett a hold elé, ismét sötétségbe burkolva bennünket.

Mire újra ki tudtam venni valamit magam körül, a hajtó már vissza is szállt a hintóra, és a farkasoknak nem volt nyoma többé. Mindez olyannyira megmagyarázhatatlan és kísérteties volt, hogy csontig hatoló rettegés tört rám, és sem megszólalni, sem megmozdulni nem voltam képes. Ahogy folytattuk utunkat, az idő mintha megszűnt volna körülöttünk, és az egyre tömöttebb felhőknek köszönhetően szinte vaksötétben haladtunk előre. Néhány rövidebb, lejtős szakaszt leszámítva az út továbbra is emelkedett, és egyre csak emelkedett. Aztán egyszer csak arra lettem figyelmes, hogy a kocsis egy hatalmas, düledező kastély udvarára vezeti a lovakat. Szemernyi fény sem szűrődött ki a magas, fekete ablakokon, és csupán a barázdált oromzatot láttam kirajzolódni az ég sötét háttere előtt.

{1} „Kicsi Tommy”. (manx nyelven) A becenév Bram Stoker közeli barátját, Sir Thomas Henry Hall Caine (1853–1931) brit írót takarja. [Itt és a továbbiakban a fordító és a szerkesztő lábjegyzetei.]

{2} Az idézett szövegrész pontosan: „Wir und die Toten reiten schnell.” Reviczky Gyula fordításában: „Mi és a holt gyorsan megyünk.” Gottfried August Bürger 1773-ban írt gótikus balladája, melyben egy háborúban elhunyt katona a Halál képében tér vissza kedveséhez, jelentős hatással volt a vámpírirodalom 19. századi klasszikusaira.