CLERGET-TASI BARBARA

Segítség, 40 múltam,
és egyedül vagyok!

Copyright © Clerget-Tasi Barbara, 2021

© Erawan Könyvkiadó, 2021

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Webshopunk, ahol kedvezmények

és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen részlete sem használható fel és nem sokszorosítható a szerző előzetes, írásbeli engedélye nélkül.

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Csaba Orsolya

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-39-3

Előszó

Hogy éreztél, amikor betöltötted a negyvenet? Simán átmulattad magad egy kiadós bulival a negyedik x-be, és minden ment tovább, vagy kisebb sokként ért, mikor megláttad a 40-es gyertyát a szülinapi tortádon? Ha elégedett vagy az életeddel, akkor valószínűleg nem hat meg túlzottan az idő múlása. Viszont ha nem sikerült a négy évtized alatt megvalósítani mindazt, amit anno megálmodtál magadnak, esetleg egyedül ért téged a bűvös életkor – holott eszed ágában sincs pár nélkül maradni –, akkor nagy valószínűséggel krízisként élted meg, amikor csatlakoztál a negyvenesek klubjához.

Te is ebben a cipőben jársz, és nem találod a kiutat, a megoldást? Nagyon vágysz arra, hogy megtaláld a hozzád illő társat, de valamiért eddig nem sikerült? Ez esetben a könyv neked szól. Először is: ne gondold azt egy percig sem, hogy kevésbé vagy értékes, mint azok, akik házasságban, párkapcsolatban élnek! Sőt, bizonyára nagyon erős vagy, hogy megállsz a saját lábadon. Számos oka lehet annak, ha valaki a negyvenes éveit taposva egyedülálló, ám szíve szerint nem ezt az életformát választaná magának.

Ebben a könyvben az okokat keressük: alaposan körüljárjuk, hogy mi miatt nem sikeres a párkeresés. Valóságon alapuló történeteinken keresztül elképzelhető, hogy egy vagy több fejezetben is magadra ismersz, és talán megkönnyebbülsz, mert ráláthatsz a saját elakadásodra. Reméljük, hogy mire a könyv végére érsz, szakértőink segítségével tisztábban látod, hogy mi a következő lépés, mit és kit akarsz valójában. Elindítunk egy önismereti úton, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy rátalálj a megfelelő társra!

Hogyan lehetséges az, hogy hiába tart valakit a környezete kedvesnek, viccesnek, szépnek, intelligensnek, az illető mégis csak egy-egy vélt vagy valós hiányosságára koncentrál? Változó okok állhatnak a háttérben: van, aki nem tudja elfogadni a korral járó természetes változást, van, aki egy betegség hatására veszítette el az önbizalmát, esetleg gyermekkorban ért lelki sérülések maradtak sokáig feldolgozatlanul.

Ági szerető családban nőtt fel, azonban a szülei, a testvérei figyelme sem volt elegendő ahhoz, hogy az általános iskolában szerzett sebek nyom nélkül begyógyuljanak.

1985-ben noha még csak elsős volt, októberre már elérte, hogy az énektanár kiküldje az óráról, mert nem volt hajlandó a többiek előtt énekelni. A tanár azt mondta, ha ez nem tetszik, haza lehet menni. Nem kellett kétszer mondani: Ági fogta a táskáját és kisétált. Utolsó óra volt, ezért nem hazafelé indult, hanem – az otthoni lebukást elkerülendő – felmászott az iskola melletti gesztenyefára, kényelmesen bevágta a félig megrágcsált almáját, és ott várta be a többieket.

Majdnem tipikus, minden lében kanál falusi kislány volt: békákat fogott a patakparton, hazahordta az összes kóbor macskát, felnőttbiciklivel kerekezett a poros úton és mestere volt a fára mászásnak. Szóval majdnem tipikus vidéki gyerek. Azért csak majdnem, mert amíg sok vele egykorú kölyök a nyári szünetben a földeken segédkezett a szüleinek, addig ő szinte időkorlát nélkül, bátran hódolhatott a fent említett csodás tevékenységeknek. Ő volt ugyanis a falu orvosának lánya. Ettől Ági nem érezte magát különlegesnek – bár biztosan jól jött volna, ha hipochonder, és mindig kéznél van egy doktor.

– Azért szerettem az orvos lánya lenni, mert a délelőtti rendelés után apukám mindig tudott időt szakítani a játékra. Ő volt az a hihetetlenül jólelkű és bátor férfi az életemben, aki képes volt megmászni egy fenyőfát is, hogy lehozza nekem a fent ragadt kiscicámat.

Ági kortársai viszont csak a kivételezettséget és az elkényeztetettséget látták a helyzetében, szóval finoman szólva sem ő volt az osztály legnépszerűbb gyereke. Mondjuk ki: elég hamar közutálat tárgyává vált az apja foglalkozása miatt. Eleinte emiatt „csak” csúfolták Ágit, ő lett az elkényeztetett „doktorlánya”. Tavasszal azonban súlyosbodott a helyzet, az osztálytársak, élükön egy Mariann nevű lánnyal, bekeményítettek.

– Ezerszámra nőttek a pitypangok az iskolaudvaron, mi pedig Eszti barátnőmmel csokorba gyűjtöttük őket, és behúzódtunk a virágokkal a hátsó bejárat melletti U alakú bemélyedésbe, ami arra szolgált, hogy még impozánsabbá tegye a szocialista „remekművet”. Ideális búvóhelynek tűnt, ami azért volt fontos szempont, hogy a többiek ne találjanak ránk. Tuti, hogy azonnal tönkretették volna a koszorúinkat, amivel igyekeztünk elkészülni a nagyszünet végére. Nem volt szerencsénk. Néhány perc múlva az egyik lány, a fő felbújtó elrikkantotta magát: „Itt van a doktorlánya! Gyerünk, kapjuk el!” Mariann, a fiúk és még néhány lány elállták a kiutat. Lemerevedtem a félelemtől. Arra emlékszem, hogy Eszti kétségbeesetten kérlelte őket, hogy hagyjanak minket békén, de Mariann rákiabált, hogy ha nem áll az ő oldalukra, akkor áruló, és ő is kapni fog. Átállt. A mai napig emlékszem arra az intenzív félelemre és csalódottságra, amikor magamra maradtam a felbőszült osztálytársakkal szemben. A következő pillanatban záporozni kezdtek rám a kavicsok, közben az édesapámat szidták. A sarokba kuporodva, bénultan tűrtem az értelmetlen támadást. A tanár sípja, majd üvöltése állította meg őket. Még csak meg sem ijedtek, diadalittasan, röhögve szétszaladtak, hogy most aztán jól megkaptam a magamét.

A gyerekek bizonyára kaptak büntetést, volt számonkérés, ettől függetlenül a csúfolódás, a bántás mindennapossá vált Ági kisiskolás éveiben. Kavicsokkal ugyan már nem dobálták, de rendszeresen fellökték a folyosón vagy az utcán hazafelé menet, előfordult, hogy egyszerűen leköpték.

– Egy évbe sem telt, hogy a korábbi rosszcsont, cserfes kislányból mindenkinek megfelelni akaró, visszahúzódó gyerekké váljak. Azt éreztem, kevesebbet érek a többieknél, nem elég, ha csak magamat adom, mert nem vagyok elég értékes.

Később már nemcsak azt kifogásolták Ágiban a gyerekek, hogy milyen családba született, hanem a külsejére is elkezdtek bántó megjegyzéseket tenni. Gondoskodtak arról, hogy Ági lehetőleg soha ne érezze jól magát a bőrében. Negyedikben megkapta az egyik „barátnőjétől”, hogy ha kicsit is szebb lenne, akkor biztosan viszontszeretné az a fiú, akibe szerelmes volt. A hatodikos osztálykirándulás is emlékezetes maradt, de nem a szó jó értelemében: hazafelé tartva a buszon Ági észrevette, hogy a fiúk őt nézik és iszonyatosan röhögnek. Mikor megkérdezte, min nevetnek, gond nélkül bevallották, hogy azon, hogy ekkora orrot még az életben nem láttak.

– Akkor nevettem először másokkal együtt magamon, holott teljesen megsemmisültem, legszívesebben elrohantam volna. Úgymond beleegyezésemet adtam ezzel ahhoz, hogy a viccek tárgyává váljak, sőt, mindig rá is tettem egy lapáttal: standuposokat megszégyenítő módon voltam képes kifigurázni magam. Nem álltam ki magamért, igaz, nem is tudom, ez lehetséges-e kistiniként. Nem elfogadtam a hiányosságaimat, hanem felnagyítottam azokat. Az iskolában kialakult helyzettel sem az édesanyám, sem az édesapám nem tudott mit kezdeni, pedig még Mariann szüleivel is beszéltek. Azzal próbáltak nyugtatni, hogy a nagyobb testvéreim is keresztülmentek mindezen, majd lecsillapodnak az osztálytársaim idővel. Idővel. Hat évet bekkeltem ki így. Akkor szűntek meg végleg a piszkálódások, amikor a továbbtanulás miatt újraosztották az osztályt, a fő felbujtó pedig szerencsére a másik osztályba került. Végre lettek barátaim is! A külső szemlélő egy vicces, gondtalan, kissé esetlen kamaszt láthatott bennem, belül viszont utáltam azt, amilyen vagyok. Sohasem mertem felvállalni a véleményemet, kerültem a konfliktusokat, mindig másokhoz alkalmazkodtam, mert úgy éreztem, ez így biztonságos, így nem érhet bántódás.

A zaklatások ugyan megszűntek, de amit Ági kislányfejjel megtapasztalt, az később kihatott az élete számos területére, többek között a párválasztására is. Tizennégy éves volt, amikor először mutatott érdeklődést iránta egy másik évfolyamra járó fiú, Laci. A srác nem volt Ági esete, sőt mondhatjuk, hogy egyáltalán nem tetszett neki. Mégis annyira jólesett a lánynak, hogy valaki őt is szépnek látja, hogy nem küldte el.

– Vártam a szüneteket, figyeltem, hogy mikor néz, és persze mindig nézett. Egy idő után úgy is éreztem, szerelmes vagyok, pedig semmi közös nem volt bennünk. Elérkezett az általános iskolai ballagás. A banketten a Scorpions Wind of Change című dala ment, amikor láttam, hogy Laci felém közeledik. Majd’ kiugrott a szívem a helyéről! A túltolt férfispray szaga mondjuk engem is azonnal beborított, de még ez sem érdekelt, annyira boldog voltam. Buli után hazakísért. Kézen fogva andalogtunk, majd zavartan ácsorogtunk a kapuban. Azt mondta, szeret és meg akar csókolni. Nem ellenkeztem. Hát, nem szívesen emlékszem vissza életem első csókjára… Esetlen és nyálas volt. Semmiképp sem olyan, mint az anyukámtól titokban lenyúlt szerelmes regényekben. Végtelenül csalódott voltam. A nyáron még egyszer-kétszer találkoztunk, de hamar beláttam, hogy jobb, ha megmondom neki, én nem úgy érzek, ahogy ő.

Gimis korára Ági már szívesen barátkozott, szeretett tanulni, bulizni, élte a tipikus kamaszok életét. Kollégista lett, de a hétvégéket a kisvárosban élő barátnőjénél töltötte vagy hazautazott a családjához. Tizenhat évesen elkezdte sminkelni magát, ami némiképp segített abban, hogy valamennyire megbékéljen az arcával. Sokat adott a külsőségekre, talán túl sokat is – nemegyszer kobozták el az órák végén a sminkkészletét, mert úgy érezte, muszáj felfrissíteni a make-upját még a szünet előtt. A vélt hiányosságait a divattal és a festékkel kompenzálta, amiben a legjobb barátnője személyében partnerre talált. Hiába tartozott ekkor már a „menő” csajok közé, ő ezt soha nem érezte. Annak ellenére, hogy tizennégy évesen megtapasztalta, mivel jár, ha csak azért enged valakinek, mert a másiknak ő tetszik, mégis ez a mintázat jellemezte a későbbi kapcsolatait is. A párkeresésben is ez jelentette a biztonságos utat. Nem hitte el, hogy olyasvalakinek is tetszhet, akihez ő is igazán vonzódik.

– A barátnőimhez képest viszonylag későn, tizenkilenc évesen vesztettem el a szüzességemet egy olyan fiúval, akit nagyon kedveltem ugyan, de szintén nem voltunk egy hullámhosszon. Két nappal az első együttlét után ő szakított velem, és persze akkor is magamban kerestem a hibát. Biztosan túl kicsi a mellem, nem vagyok elég érdekes… Azt éreztem, hogy használtak, majd eldobtak, a frissen megélt nőiességemet porba tiporták. A történtek ellenére jóban maradtunk, valószínűleg jó fejnek akartam tűnni, akiről lepereg ez az egész. Véletlenül se derüljön ki, hogy mennyit sérültem ebben a történetben. Ezek után inkább a tanulásra koncentráltam, mert ott valódi fejlődést tapasztaltam, én irányítottam, sikeresnek éreztem magam.

Mivel Ági nagyon szerette a nyelveket, és angolból, valamint spanyolból is sikerült letennie a középfokú nyelvvizsgát, adta magát, hogy nyelvszakokra jelentkezzen. Fel is vették Pécsre angol–romanisztika szakra, ami már önmagában is hatalmas váltást jelentett. Akkor még nem sejtette, hogy milyen jelentősen meghatározza ez a döntés a későbbi életét. 2017 szeptemberében új időszámítás kezdődött: Ági megtapasztalhatta a teljes önállóságot! Imádta a nyüzsgő diákvárost, a kulturális pezsgést. Valahogy minden ment magától. Bár még akkor is mindenhez és mindenkinek alkalmazkodott, mégis úgy érezte, hogy a kamaszkori bizonytalanságot maga mögött hagyta. Az sem tűnt fel neki, hogy a párkapcsolati próbálkozásai rendre ugyanúgy zajlottak, mint tizenévesen.

– A barátaim és a családom sokszor a fejüket fogták, kikben láttam meg éppen az aktuális nagy Őt. Ők azt gondolták, hogy én egy ilyen könnyen szerelembe eső típus vagyok. De inkább arról volt szó, hogy aki engem választott, azzal görcsösen akartam érezni a szerelmet, a megbecsülést: én is számítok és értékes vagyok valakinek! Külső megerősítések kellettek ahhoz, hogy szinten tartsam az önbizalmamat. Annyira akartam, hogy magamnak is hazudtam. Rendre én léptem ki ezekből a kapcsolatokból, és minden alkalommal megkönnyebbülést éreztem, fájdalmat, hiányérzetet csak nagyon ritkán.

Ági negyedéves volt az egyetemen, amikor elnyert egy spanyol ösztöndíjat, két szemesztert Barcelonában tanulhatott. Természetesen azonnal beszippantotta a latin életérzés. Minden, amit addig a spanyol kultúráról, történelemről tanult az egyetemen, egyszer csak ott volt körülötte; a részévé válhatott, ha csak kis időre is. Az emberek Barcelonában teljesen más ritmusban élnek. Kedvesek, elfogadóak, megengedőek. Ebben a környezetben Ági is felszabadult, megszűnt az a folytonos szorító érzés a gyomrában, amit korábban mindig érzett, amikor egy számára ismeretlen helyzetben találta magát. Ahogy teltek a napok, megtalálta a saját társaságát, a kedvenc helyeit és programjait.

– Legjobban az esti tengerparti ücsörgős beszélgetéseket szerettem, na és a csodás milongákat. Ezek a tánctermekben vagy utcai tereken megrendezett tangóestek akkor is elvarázsoltak, ha én csak nézőként vettem részt rajtuk. A tenger felől meleg, sós levegőt fújt be a szél az ódon épületekkel körülvett kicsi térre, ami kellemesen elegyedett a nyitott ablakokból ki-kiáramló otthonillatokkal. Csak ámultam a sárgás, gyér utcai megvilágításban összeboruló párokon, ahogy láthatóan érzik és átélik egymás minden rezdülését. Teljes szimbiózisba olvadva ringtak a szenvedélyes zenére. Én is arra vágytam, hogy ezt a tökéletes egységet, összetartozást érezzem valakivel! Egy ilyen estén találkoztam először Javierrel. Miközben én átszellemülten figyeltem a táncosokat, egyszer csak lehuppant mellém sörrel a kezében egy ismeretlen srác, akkora svunggal, hogy rám is jutott a habos italból. A varázs persze azonnal szertefoszlott, de igazából nem bántam, mert ez a spanyol fiú olyan édesen, zavarban hadarta a hosszúra nyúlt bocsánatkérést, hogy azonnal megfogott benne valami. Nem volt kifejezetten jóképű, de a széles mosolya, a bizalmat gerjesztő barna szeme és a közvetlensége hatott rám. Miután túljutott a sokadik körös elnézést kérésen, kiderült az is, hogy az egyik kedves spanyol ismerősöm bátyja. Beszédbe elegyedtünk. Teljesen természetes, hogy erasmusos diákként érdeklődést mutatnak irántunk, mindenki tudni szeretné, honnan jöttünk, hogy érezzük magunkat, és persze azonnal ellátnak néhány jó tanáccsal, hogy milyen helyeket kötelező meglátogatnunk és melyik az az utcai churrosárus, amit jobb elkerülni. Javierrel is ez adta a kezdeti beszédtémát, de az est folyamán azon kaptuk magunkat, hogy egyre jobban belemélyedünk a csevegésbe. A táncosokról szinte meg is feledkeztünk. Egyszerűen nem tudtuk abbahagyni, annyi mindent meg akartunk osztani egymással. A reggel a tengerparton ért minket, és egyértelmű volt, hogy délután újra találkozunk. Aznap csókolt meg először. Nem éreztem azt az eget rengető érzést, de melegséggel töltött el, biztonságban éreztem magam.

Ági és Javier megbeszélték, hogy lazára veszik a dolgot, hiszen pár hónap múlva a lány hazautazik. Minek belebonyolódni feleslegesen egy komoly kapcsolatba? Ám minden egyes randival csak egyre jobban egymásba gabalyodtak. Ősz végére már nyilvánvalóvá vált, hogy nem csak egy izgalmas kalandot látnak a másikban.

– Egyik délután a tengerpartra mentünk piknikezni. Már hűvösebbre fordult az idő, közeledett a tél, de a part így is tele volt élettel. Gyerekek színes papírsárkányokat eregettek a felélénkült szélben, gondtalan kacagásukkal megtelt a levegő. Minket kellemesen átmelegített a finom étel és a bor, egymás mellett elnyújtózva élveztük a gyengülő napsugarakat, aztán belemélyedtünk a könyveinkbe. Én a kedvenc kolumbiai írómtól, Márqueztől a Szerelem a kolera idejént olvastam, végre spanyol nyelven. Egyszer csak kivette a kezemből a könyvet, és azt mondta, hogy szeretné felolvasni nekem a kedvenc részét. Normál esetben túlságosan giccsesnek, de legalábbis elcsépeltnek találtam volna, hogy épp azt választotta, mit érzett Florentino Ariza, amikor először megpillantotta a fiatal Fermina Dazát. Azonban, amikor félretette a könyvet, halkan megszólalt: „Én is épp ezt éreztem, amikor azon a milongán megláttalak. Remélem, te nem mégy máshoz feleségül, mert nem szeretnék vén koromig várni rád – bár hetvenévesen is biztosan ugyanilyen csodálatos lennél.” Akkor már biztos voltam abban, hogy szerelmes vagyok. Imádtam a vidámságát, a nyugodtságát, az életigenlését! Olyan helyekre vitt, amelyeket turistaként esélyem se lett volna megismerni. Én is új színt hoztam az életébe, izgalmasak voltunk egymás számára, mindazzal, amit a más-más kultúránkból hoztunk magunkkal. Könnyű volt megszeretni, jó volt vele szeretkezni; mellette nem éreztem azt, hogy bármilyen elvárásnak meg kellene feleljek. Különlegesnek éreztem magam, mert ő különlegesnek látott.

Az elkövetkezendő hónapokat szinte összenőve töltötték. Ági megismerte a fiú családját: a szülei és a testvérei is nagy szeretettel fogadták a lányt, még a karácsonyt is velük töltötte, ami tovább fokozta a Javier iránt érzett kötődését. Közeledett a második szemeszter vége, ezzel együtt Ági hazautazásának a napja. Ugyan még a legelején megbeszélték, hogy nem lesz folytatás, Javier mondta ki először, hogy nem akarja elveszíteni a lányt. Folytassák távkapcsolatban!

– Belementem, mert én sem akartam, hogy véget érjen ez a különleges kapcsolat. Nehéz volt az elválás, otthon hetekig nem találtam a helyemet. Vele akartam lenni, hallani a hangját, érezni az illatát. Úgy éreztem, semmi sem tudja betölteni azt az űrt, amit a hiánya okozott. Meglepően új és fájdalmas felismerés volt ez.

Javier nyáron látogatta meg először Ágit Magyarországon. Két hetet töltöttek együtt, amit szerencsére a kezdeti reptéri bénázás és Javier kellemetlen esete a lángossal sem tudott elrontani.

– A reptéren még nagyon zavarban voltunk, nekem remegett kezem-lábam, nem nagyon tudtuk, mit kezdjünk a helyzettel, hogy két hónap után újra látjuk egymást. A Ferihegy után rögtön a Déli pályaudvarra mentünk, majd irány a Balaton. El akartam kápráztatni a mi „majdnem tengerpartunkkal”. De ez sem ment zökkenőmentesen: Javiert már első este padlóra küldte a fokhagymás-sajtos-tejfölös lángos, egész éjszaka rosszul volt az olajos kelt tésztától. Ha kicsit is spirituálisabb lennék, bizonyára rossz ómenként könyveltem volna el az első napunkat.

Szerencsére a nehézkes kezdés után két csodás hetet töltött el együtt a két fiatal. Javier találkozott Ági családjával, a barátokkal, és majdnem sikerült meggyőzni őt még arról is, hogy a magyar kolbász kenterbe veri a spanyol chorizót.

Három-négy havonta tudtak találkozni egy-egy hétre, a köztes időben internetkávézókból chateltek. Ági még egy kamerát is beszerzett, hogy láthassák egymást. Azonban ezt a fajta elköteleződést egyre nagyobb tehernek érezte.

– Úgy szeretni és tartozni valakihez, hogy közben nincs napi kapcsolat, hogy nem tudom úgy megosztani vele a mindennapjaimat, mint amikor fizikailag is együtt vagyunk, kezdte elhalványítani a szerelmemet. Közben lediplomáztam, és állást kaptam tolmácsként egy budapesti irodában. Javier többször kért, hogy költözzek Spanyolországba, de hiába a kint töltött majdnem egy év, nem akartam itt hagyni a családomat, a barátokat, a munkámat, amit nagyon szerettem. A szívem mélyén tudtam, hogy ez csupán kifogás: nem mertem ilyen szinten kilépni a komfortzónámból, nem éreztem elég erőt, hogy egy idegen országban boldoguljak. Két év után eljutottam arra a pontra, hogy ennek már semmi értelme, feleslegesen kötjük le egymást. Telefonon szakítottunk. Nem megkönnyebbülést, csak ürességet éreztem, és azt, hogy nem tudom, hogyan tovább, hiszen annyira meghatározta a vele töltött idő a gondolkozásomat meg azt, ahogyan magamat értékeltem.

Javier azonban nem adta fel: néhány hónap múlva felhívta Ágit azzal az elhatározással, hogy Magyarországra költözik. Megértette volna azt is, ha Ági már nem érez iránta semmit, de esélyt akart adni kettőjüknek. Lesz, ami lesz alapon utazott akkor ide, maximum kipróbálja, hogyan boldogul egy másik országban.

– Hogy mondhattam volna nemet valakinek, aki ennyire szeret? Javier ideköltözött. Ez új alapokra helyezte a kapcsolatunkat, minden újra izgalmas volt. Magabiztosnak éreztem magam, mert én voltam az, aki segített neki beilleszkedni, munkát találni, eligazodni a magyar sajátosságok között. Megalkottuk a saját fura kis világunkat, amiben jó volt együtt létezni. A lánykérés viccesen romantikusra sikeredett. Anyukáméknál karácsonyoztunk. Javier és apu már túl voltak egy-két kör welcome pálinkán, sikeresen végigettük anyu isteni karácsonyi menüjét, aztán Javier félrehívta a szüleimet, és magyarul megszólalt: „Kérem kislányodat nekem! Lehet?” Persze mindenki olvadozott, természetesen megkaptuk a szülők beleegyezését, majd előkerült a gyűrű is. Nem volt ugyan nagy meglepetés, mert már beszéltünk róla, hogy a lakáshitel felvételéhez össze kell házasodnunk. Logikus döntés volt, de ettől függetlenül iszonyú boldognak éreztem magam.

Fél évvel a lánykérés után megtartották az esküvőt, majd ősszel be is költözhettek a zuglói kis lakásukba. Egy ideig minden jól működött, teltek a hónapok, szépítgették az otthonukat, zajlottak a dolgos hétköznapok. De ahogy Javier egyre otthonosabban mozgott Magyarországon, úgy kezdte Ági azt érezni, hogy már egyre kevésbé van rá szüksége. A férfinak kialakult Pesten egy baráti társasága, gyakran járt szórakozni. Ági azonban már nyugodtabb életre vágyott, így nem tartott vele, inkább magányosan töltötte ezeket az estéket. Megint előjöttek a régi érzések, hogy nem elég jó, hogy nem számít eléggé. Aztán Ági terhes lett, ami nemhogy összekovácsolta volna a párt, hanem még inkább eltávolodtak egymástól.

– Javier folyamatosan jött-ment, keveset volt otthon, és ezen sajnos az a tény sem változtatott, hogy én várandós lettem. Talán bepánikolt, de lehet, hogy csak én nem akartam tudomásul venni, hogy ő igazából mindig is ilyen volt: akkor is ugyanennyire vágyott a szórakozásra, az új élményekre, amikor megismertem. Nem terveztünk még gyereket, de mindketten úgy éreztük, ha közös gyerekünk születik, akkor majd igazán érezzük azt az összetartozást, amit az utóbbi időben már mindketten hiányoltunk. Nem így lett. Olyan volt, mintha már nem számítanék neki! Unalmasnak talál? Zavarják a terhesség alatt felszedett pluszkilók? Folyamatosan ilyeneken rágódtam, de nem mertem előhozakodni a kétségeimmel. Utólag úgy látom, nem ő tehetett a kialakult helyzetről, én nem szerettem eléggé saját magam.

Áginak és Javiernek csodálatos kisfia született, aki a Márk nevet kapta. A gyermekük érkezése azonban tovább mélyítette a pár közti szakadékot, nem várt nehézségeket hozott. Azok a kulturális különbségek, amik anno összehozták őket és amik olyan izgalmasak voltak a kapcsolatuk elején, hirtelen elviselhetetlen teherré váltak. Nem értettek egyet a gyereknevelésben, nem egyformán gondolkodtak lényeges kérdésekben, még az olyan hétköznapi dolgok is vitához vezettek, mint egy szimpla bevásárlás. Nem is beszélve a külföldi rokonlátogatásról, ahol Ági folyamatosan azt érezte, hogy nem elég jó, ahogy ő neveli a Márkot.

– Hiába szerettem volna az anyai ösztöneimre hallgatni, elbizonytalanodtam… Vajon elég jó anya vagyok? Mégis meg akartuk menteni a kapcsolatot, hiszen nem véletlenül tettük meg ezt a hosszú utat eddig. Ráadásul fogalmam sem volt, hogyan számoljak el a lelkiismeretemmel, hogy valaki ideköltözött miattam, feladott mindent, és én mégsem tudom őt eléggé szeretni. Kitartottunk. Közben én egyre magányosabbnak éreztem magam. Otthon voltam gyesen, majd gyeden, miközben Javier rengeteget dolgozott. Nem tudtam megbékélni a terhesség alatt felszedett pluszkilókkal sem, a hasamon a megereszkedett, csíkos bőrrel. Állandóan fáradtnak, szétszórtnak, rondának éreztem magam. Azt gondoltam, hogy nem lehetek elég jó neki, biztosan szebb, jobb, okosabb, határozottabb feleséget képzelt el magának.

A férjétől várt segítséget, megerősítést, de Javier sem tudta kezelni a helyzetet. Hogyan is tudta volna, amikor nem ő generálta ezeket az érzéseket, hanem egészen mélyről, Ágiból fakadtak? Ráadásul Ági az általános iskolában kialakított módszerhez folyamodott, hogy oldja a feszültséget: magáról gyártott vicceket, amiket akár nagy társaság előtt is elsütött.

– Azt gondoltam, hogy ha elpoénkodom az elégedetlenségemet, akkor Javiernek kevésbé kell szégyellnie engem a barátai és a családja előtt. „Ha, ha! Olyan hurkás a hátam, mintha ott hordtam volna ki a gyerekem, nem is a pocakomban.” Vagy: „Úgy nézek ki, mint a tasmán ördög a rajzfilmben, csak nem tudok olyan gyorsan pörögni.” Persze mindez csak rontott a helyzeten. Hiába kezdtem el sportolni, hiába fogytam le, mindig találtam magamon valami kivetnivalót. Egy idő után elkezdtem szégyellni magam a férjem előtt is, folyamatosan hárítottam a közeledését, teljesen bezárkóztam. Egyre jobban eltávolodtunk egymástól. Hároméves volt Márk, amikor visszamentem dolgozni. Az önbizalomhiányom a munkára is rányomta a bélyegét, borzasztó nehéz volt a visszaállás. A legenyhébb kritika is elbizonytalanított, pánikoltam, nehezemre esett közvetlenül csevegni az ügyfelekkel. Kellett fél év, amíg újra beleszoktam a tolmácskodásba.

Otthon viszont nem javultak a dolgok. Kifelé próbálták azt mutatni, hogy minden rendben, igazából már nem is voltak nagy veszekedéseik, egyszerűen elértek egy olyan pontra, ahonnan nem találtak vissza egymáshoz. Időközben Javier beleszeretett egy kolléganőjébe. Ági becsülte benne, hogy elé állt, és nem egy kósza sms-ből kellett tudomást szereznie a megcsalásról. Még csak hibáztatni sem tudta érte a férfit.

– Én is csak azért nem kezdtem viszonyba senkivel, mert annyira utáltam a testem, hogy elképzelni sem tudtam, hogy bárki előtt felvállaljam. Harmincnyolc éves voltam, amikor szétmentünk Javierrel. A válás békésen zajlott, a mai napig jóban vagyok az exemmel és az új élettársával is, viszont mélypontra kerültem. Tudtam, hogy a fiam miatt össze kell szednem magam! Megpróbáltam ugyan berendezkedni az egyedüllétre, sikerült Javierrel egy jól működő rendszert kialakítani, amiben a fiunknak is biztosíthatjuk a kiegyensúlyozott gyerekkort, de nem éreztem jól magam. Nem lettem depressziós, inkább azt nem tudtam elképzelni, hogy valaha is képes leszek normális párkapcsolatra, képes leszek szeretni magam. Negyvenéves lettem, amikor az ember akaratlanul is számot vet az életével, és ha nem ott tart, ahol szeretne, az komoly krízist okozhat. Rájöttem, hogy egyedül nem leszek képes elérni, hogy azt az életet éljem, amire pedig annyira vágyom. Ezen a ponton már nem volt elég semmiféle külső megerősítés, a család vagy a barátok szeretete. Megtettem azt, amit sok-sok évvel ezelőtt tennem kellett volna: pszichológushoz fordultam. Derüljön ki, hogy mi a baj velem!

Az első terápiás ülést Ági végigsírta. A találkozások alkalmával sorra szakadtak fel belőle a gyerekkori emlékek, sérelmek, érzések. Nagyon megterhelő volt ez számára, de nem adta fel. A pszichológusa lassacskán rávezette arra, hogy ne önmagát hibáztassa mindenért. Az erősségeire, a pozitív tulajdonságaira koncentráljon, ne a hiányosságaira. Egészséges esetben nem elvárás egy kapcsolatban, hogy a másik minden területen és minden helyzetben tökéletes teljesítményt nyújtson.

– Velem épp az volt a gond, hogy a gyerekkorban látott minták is hatottak rám, így édesanyám megfelelési vágya és édesapám kishitűsége is, és az akkor ért sérelmek miatt úgy éreztem, csak akkor leszek szerethető, ha maximálisan teljesítek. Azaz, nem elég, hogy okos, művelt legyek, de mellette szórakoztató és vicces is. Ne mutassam gyengének magam, mert a sírás, a lelkizés csak felesleges gyengeség. Ráadásul legyek szép és csinos is, feleljek meg egy olyan szépségideálnak, amit én támasztottam magam felé, ki tudja, miért. Javierrel is csak addig voltam képes elengedni ezeket a kényszereket, ameddig nem engedtem be teljesen az életembe, amíg nem kellett teljesen kitárulkoznom előtte és magamat adnom. Ezek a felismerések indítottak el a valódi változás útján. Sok időbe telt, amíg megtaláltam az egyensúlyt. Ma már merem vállalni azt, aki vagyok. A terápia és a negyedik x olyan határozottságot hozott az életembe, ami által végre ki merek állni az igazamért, nem tartok attól, hogy esetleg más nem kedvel emiatt vagy hátrányos helyzetbe kerülök. A cél nem az, hogy olyanná váljak, akit szeretnek, hanem az, hogy azért szeressenek, aki vagyok. Nagy közhely, de milyen igaz: ha én nem szeretem magam, hogyan várom el, hogy mások szeressenek? A pszichoterápia közepén elkezdtem ismerkedni. Nem mondom, hogy könnyen ment, de már elfogadtam a kisebb kudarcokat is, mert kezdtem elhinni, hogy értékes vagyok. Megérte bejárni ezt az utat: jó néhány hónapja olyan kapcsolatban élek, ami kölcsönös vonzalmon, szerelmen, szereteten és tiszteleten alapul. Nem akarom elkiabálni, de végre elégedett és boldog vagyok.

Mit mond a szakértő?

„Azt tapasztalom a munkám során, hogy nem arra figyelünk, mi az értékes önmagunkban, hanem arra, ami nem az. A hibákra fókuszálunk, ami azért ártalmas, mert a hiányosságokkal semmit sem tudunk kezdeni.”

BODNÁR CSILLA, KLINIKAI SZAKPSZICHOLÓGUS

Mit is jelent az, hogy önértékelés? A magyar nyelv rendkívül kifejező. Az önértékelés tökéletes példa erre. Annyit tesz, hogy értékelem önmagam. Eddig pofonegyszerűnek tűnik a dolog, azonban az, hogy hogyan értékeled magad, egy sokkal összetettebb, bonyolultabb történet. Biztosan te is észrevetted már, hogy ha valaki rosszat mond rád, kritizál rajtad valamit, az sokkal erősebben hat, mint a dicséret. Hiába hallod ezerszer, mennyire alapos munkát végzel, milyen kedves, csinos vagy, elég egyetlen személy, aki ezt nem így látja, és máris megkérdőjelezed a többi pozitív véleményt. Miért van ez így? Hogyan lehetséges, hogy ilyen könnyen meginoghat az önbizalom? Bodnár Csilla klinikai szakpszichológus úgy gondolja, az evolúcióban kell keresni a választ ezekre a kérdésekre.

– Kísérletek bizonyították, hogy ha negatív véleménnyel találkozunk, akkor az sokkal inkább megmarad bennünk érzelmi és gondolati szinten is, mint amikor pozitív visszacsatolásokat kapunk. Ezért elég gyakori, hogy az önértékelésünket az elutasításokon keresztül határozzuk meg. Azt gondolom, hogy ez a hozzáállás evolúciós értékekre vezethető vissza: a negatív információ mindig veszélyt jelent, emiatt bennünk marad, többet foglalkozunk vele, hiszen meg akarjuk magunkat védeni. A pozitív élményeket ezzel szemben könnyedén kezeljük, lazán feloldódhatunk benne. Mindez generalizálódik, azaz nemcsak a valós veszélyforrásokra reagálunk így, hanem a bennünket ért negatív hatásokra, véleményekre is. Azt tapasztalom a munkám során, hogy nem arra figyelünk, mi az értékes önmagunkban, hanem arra, ami nem az. A hibákra fókuszálunk, ami azért ártalmas, mert a hiányosságokkal semmit sem tudunk kezdeni. Csak a meglévő értékeink szem előtt tartásával tudjuk eldönteni, hogy milyen pálya való nekünk, vagy ki illene hozzánk, mert mi ezekkel az értékekkel rendelkezünk. Például ha intellektuális párra vágyunk, akkor ne bonyolódjunk kapcsolatba valakivel, akiről sejthető, hogy az intellektuális értékek nem fogják olyan szinten érdekelni, hogy a kapcsolat tartós maradjon. Az önértékelés kapcsán az is jellemző ránk, emberekre, hogy a kellemes és a kellemetlen minőségben döntjük el, mit szeretnénk (minél éretlenebb a személyiség, annál inkább ebben mozog). Akár egy csecsemő: éhes vagyok, ez kellemetlen; megetetnek, ez kellemes. A viselkedésünket is meghatározzák ezek az ösztönök: a kellemes dolgokhoz közeledünk, a kellemetleneket igyekszünk elkerülni.

Ha ebben a rendszerben minősíted saját magadat is – például sokat beszélsz, és ezt a képességedet negatívumként könyveled el –, akkor a negatív énkép rögzül, annak ellenére, hogy biztosan számtalan olyan ember van, aki igenis szereti, hogy sokat beszélsz. Mert imádják hallgatni, ahogy izgalmasan adod elő a leghétköznapibb sztorikat is, vagy egyszerűen megkönnyebbülnek, mert ők inkább hallgatag típusok – értékelik, hogy nem kell tartani a kínos csönd beálltától.

– Nagyon fontos lenne az önértékelésnél, hogy ne ebben a kellemes-nem kellemes, pozitív-negatív viszonyrendszerben gondolkodjunk, hanem abban, hogy elfogadjuk, amilyenek vagyunk. Ha sokat és szívesen beszélsz, az nagyon jól jön mondjuk egy show-műsor vezetésénél. Legyen rálátásunk saját magunkra! C. Molnár Emma mindig azt mondta, hogy nem szereti az önismeret szót – és tökéletesen egyetértek vele –, mert nem ismerhetem magam. Önmagamat a másik tükrében ismerem meg: nincs „én-élmény” „mi-élmény” nélkül. Figyelnem kell a környezetemet és önmagamat ahhoz, hogy rálássak, hol pozitív és hol negatív például a bőbeszédűségem! Segíthet, ha bevezetjük az önkontrollt ezekben a helyzetekben. Mondom, hogy pontosan mire gondolok: az egyik kliensem eláraszt a beszéddel, és nem érti, hogy miért nem szeretnek vele lenni az emberek. Azt javasoltam neki, hogy néha kérdezzen, mutasson érdeklődést a beszélgetőpartnere iránt. Legközelebb, amikor jött hozzám, elmesélte, hogy kipróbálta, és képzeljem el, működik! Amikor elment a haverokkal sörözni, akkor a többiek tényleg élvezhetőbbnek találták a társaságát azáltal, hogy kontrollálta a bőbeszédűségét. Máris megkapta a pozitív visszajelzést!

[…]

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

1. FEJEZET: Mit látsz a tükörben? Elhiszed, hogy értékes vagy?

2. FEJEZET: 3 chat, 3 randi – Kalandok a randiappon

3. FEJEZET: „Nincs időm a párkeresésre”

4. FEJEZET: Vágyból félelem – Mentális betegségek csapdájában

5. FEJEZET: „Ne nézz vissza, változtasd meg a sorsod!”

6. FEJEZET: Váratlanul vége lett... Mikor állsz készen egy új kapcsolatra?

7. FEJEZET: 20 év után újra randizni

8. FEJEZET: „Tündérmesére vágyom, és csak a királyfival érem be”

Csak Neked – újdonságok, meglepik
és kedvezmények a kiadónkban!

Olvasd be a kódot, és gyere, várunk!

erawan.hu