Ahhoz, hogy a Popcorn sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Clémentine Beauvais

Les Petites Reines

Sarbacane, 2015

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szelivánov Júlia

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-176-1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2015 by Clémentine Beauvais

© Hungarian translation 2024, Szelivánov Júlia

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Kedves Bourg-en-Bresse-i ismerőseimnek,

akik néha-néha felbukkannak itt

Zenei aláfestés:

ELEPHANZ: Time For A Change

STROMAE: Papaoutai

JANE BIRKIN: Être ou ne pas naître

INDOCHINE: 3 nuits par semaine

JONI MITCHELL: All I Want

FRANÇOISE HARDY: Soleil

LISA LE BLANC: Y fait chaud

WE WERE EVERGREEN: Penguins And Moonboots

M: Les Triplettes de Belleville

INDOCHINE: L’aventurier

MUSE: Invincible

THE TURTLES: Happy Together

NANCY SINATRA: These Boots Are Made For Walking

Első rész
BOURG-EN-BRESSE

1

Megvan! Kirakták a Facebookra az eredményt: Bronz Hurka vagyok. Két éve választottak meg Arany Hurkának, már azt hittem, verhetetlen vagyok, de tévedtem.

Utánanézek, ki lett a győztes. Egy új csaj, tizedik B-s, nem ismerem. Astrid Blomvall a neve. Szőke, rettenetesen pattanásos, kancsal, bal pupillájának csak a fele látszik, a többire ráfittyed a szemhéja. Teljesen érthető a zsűri választása.

Az Ezüst Hurka egy kis hetedikes lett, Hakima Idriss. Igaz, ő is elég csúf a fekete bajszával és a tripla állával, akár egy tűzdelt szalonna.

Kedves Malo barátunk mind a tizennyolc, versenyben lévő lány fotója alá posztolt kommenteket. Engem különösen kiemelt:

Kemény verseny volt, de bármi is történik, Mireille Laplanche számomra a Hurkák abszolút királynője. Hatalmas, zselészerű feneke, lógó melle, krumpliálla és apró malacszeme beleégett a retinámba.

Már elég lájk összegyűlt (78). Én is lájkolom (79), majd levonulok az étkezőbe, és bejelentem Anyának:

– Idén Bronz Hurka vagyok!

– Ó. És most gratuláljak?

– Hát... nem tudom. Inkább tartottam volna meg az Arany Hurka címet?

– Inkább sose választottak volna meg Hurkának!

– Neked meg nem kellett volna lefeküdnöd azzal a rusnya vénemberrel.

– Ne beszélj így apádról!

– Ha megtudná, büszke lenne rám!

– Nem lenne büszke.

– Küldök neki egy levelet.

– Ne küldj neki levelet!

– Kedves drága Apukám, eme tanév fantasztikus lezárásaként imádott kislányodnak a Bourg-en-Bresse-i Marie Darrieussecq Gimnázium Bronz Hurkája címet adományozták. Kellemes csalódás, hiszen általában Arany Hurka szokott lenni.

– Mireille, az agyamra mész!

Anya a plafonra emeli tekintetét, és a Habitat-ban vásárolt lámpával közli:

– Ki nem állhatom a kamaszokat.

Apám francia–német. Anonimitása érdekében nevezzük Klaus Von Strudelnek. Professzor a Sorbonne-on, és filozófiai könyveket ír. Anyám szakdolgozatának a témavezetője volt, és láthatóan nagyon jól vezette, ugyanis anyám egyszer csak a személyemmel lett terhes. De ó, jaj, a kapcsolatuk rejtőzködésre volt ítélve! Ugyanis Klaus akkoriban egy nagyon befolyásos illető férje volt, és tulajdonképpen azóta is az. Ennek bizonyítéka, hogy ez az illető két éve szeretett Franciaországunk elnöknője. Az egyszerűség kedvéért nevezzük Barack Obamette-nek.

Barack Obamette-nek és Klaus Von Strudelnek három közös fia született, és ők az én féltestvéreim, mindegyikük valami görög hős hülye nevét viseli, de hogy ne derüljön ki, inkább álnevet adok nekik, legyenek, mondjuk, Joël, Noël és Citroën.

Számomra érthetetlen okokból Anya lelépett Párizsból, mihelyt megtudta, hogy terhes, inkább filozófiatanár lett egy Bourg-en-Bresse-i (Ain megye székhelye, 01 irányítószám) középiskolában. Férjhez ment monsieur Philippe Dumont-hoz, aki pontosan olyan, mint amilyen a neve.

Hárman élünk egy takaros kis kertes házban, Macskusz kutya és Ducibogyó cica társaságában.

Hogy tartom-e a kapcsolatot Klausszal? Nem, hiszen egyik levelemre se reagált. Ahelyett, hogy titkos lányának válaszoljon, interjúkat ad a Filozófia Magazinnak. Nagyjából háromévenként metafizikai művet petézik. Anya megveszi és elolvassa ezeket, és én is. Azt mondogatja, nem fogod érteni, Mireille, ez bonyolult, de én akkor is elolvasom, és néha meg is értem.

* * *

Klaus ilyesmiket ír:

„A spekulatív realizmus a dekantizált metafizika előjátéka volt.”

„Quentin Meilassous eszmevilága új, élvezetes löketet ad a kortárs metafizikának.”

„Ugyanakkor nem támogatom a kasztrált platónizmus és kartezianizmus dominanciáját…”

Én:

– Ez valójában nagyon gusztustalan, Klaus.

Anya:

– Hagyd már abba, elég legyen! Először is, nem Klausnak hívják, továbbá úgysem értesz semmit, igenis forradalmi gondolatai vannak, csak te nem érted, mert nem értheted.

– Anya, egy pár golyóhoz hasonlítja Platónt és Descartes-ot.

– Tizenöt év! – fakad ki az anyám. – Tizenöt év... tényleg a legostobább kor!

– Bocsi, tizenöt és fél.

Nyolcéves koromban küldtem első levelemet Klausnak:

Jó napot, Monsieur!

Anyukám (Patricia Laplanche) azt mondta, maga az apám. Szeretnék magával találkozni Párizsban és megismerni [Joëlt és Noëlt]{1}. A Laurent Gerra Általános Iskolába járok, jó jegyeim vannak, és négyévesen tanultam meg olvasni.

Viszontlátásra!

Mireille Laplanche

A másodikat tizenkét évesen küldtem:

Kedves Monsieur!

Nem válaszolt az előző levelemre. Pedig jó lett volna. Hetedikes vagyok a Marie Darrieussecq Gimnáziumban, és osztályelső. Még mindig szívesen találkoznék magával, Párizsban vagy máshol. A mobilszámom:...

Üdvözlettel:

Mireille

A harmadik levelemet három hónapja írtam.

[Klaus]

Az apám vagy. Pontosan tudod, hiszen megkaptad a két előző levelemet. Látlak a tévében [Barack Obamette-tel, Joëllel, Noëllel és Citroënnel], és elég pofátlannak tartom, hogy nem válaszolsz. Tizenöt éves vagyok, és nem hülye. Ha izgat, nem anyám áll a dolog mögött. Az összes könyvedet elolvastam. Hívj fel!

Mireille

Ez se nyert. Anya nagyon is tud az utolsó levelemről, ugyanis mielőtt feladtam, még az asztalom parkoltattam egy ideig, jól látható helyen.

[Klaus Von Strudel]

Elysée-palota

Párizs

(Helló, postás, szedd a lábad / az apaság többé nem várhat!)

– Nagyon vicces – közölte Anya, miután megpillantotta a borítékot. – Nagyon vicces... Szerfölött szórakoztató vagy, gyerekem, el ne röhögjem magam!

– Szerinted hagyjuk, hogy elküldje? – kérdezte Philippe Dumont aggódva (csücsörítés mandzsettagomb-piszkálással társítva).

– Hagyni kell, hadd csinálja, ő így lázad – felelte Anya. – Semmi jelentősége, úgyse válaszol neki.

Philippe Dumont-nak mélységes bánatot okozott mindig, hogy képtelen betölteni a Klaus Strudel által hagyott űrt az életemben. Múzeumba, moziba és bowlingozni vitt. Hagyta, hogy egyenesen a dobozból egyem a gesztenyepürét. Azt mondta: Tekints apádként, Mireille, én vagyok az apád! Én a szám elé teszem a kezem, és így csinálok: Muhaha, én vagyok az apád! Akkor megrótt: Ez az én házam, Mireille! Az az én kanapém! Nálam laksz, csak megjegyzem. Ez azért féligazság, ugyanis a ház fele az Anyáé, csak még nem fizette vissza a kölcsön ráeső részét (mivel a tanárok fizuja egy nagy nulla), Philippe viszont közjegyző, és Rotary-s, azaz a Rotary Club tagja.

– Anya, mi az a Rotary?

– Egy klub, amelynek a tagjai Philippe-hez hasonló, különféle foglalkozású emberek. Találkoznak, eszmét cserélnek különböző dolgokról, bemutatják egymásnak a gyerekeiket.

Egy alkalommal Philippe elvisz, hogy megkíséreljen bemutatni. Kilencéves lehettem.

– Bemutatom Patricia lányát, Mireille-t.

A rotarysok ör-ven-de-nek, hogy a karácsonyi ünnepségen kezet foghatnak Quasimodóval egy kaviáros falatka kíséretében. Valami különösen éles eszű figura megjegyezte:

– Nocsak, ez a kislány rendkívül hasonlít a filozófusra, nem?

Akkor mintha felcsillant volna a remény sugara: ránéztem erre a borotvált, vörös fejű fickóra, minden erőmből szuggeráltam: Mondd, mondd, hogy hasonlítok Klaus Von Strudelre, ébressz gyanút, hagyd, hogy az emberek kiszámolják a dátumot... Talán ha egész Bourg-en-Bresse aláírja a petíciót, Klaus elismeri, hogy a lánya vagyok!

Ehelyett egy nő felelt:

– Jean-Paul Sartre-ra?

A férfi bólintott:

– Pontosan, Jean-Paul Sartre-ra!

– Ez azért nem egészen bók – kacagott fel a hölgy.

– Valóban nem – ismerte be a férfi őszintén.

Google –> Jean-Paul Sartre –> egy rém ronda, vaksi vénember. Majdhogynem Klausnál is rusnyább.

Másnap kijelentettem Anyának:

– Ha Jean-Paul Sartre-ral találkoztál volna, fogadok, hogy az ágyában kötsz ki.

– Akarsz egy pofont?

– Úgy értem, biztosan a te ízlésed lehet! Filozófus, forradalmi elmélet, egyéb, izé... Ez bók, Anyucikám! Miért rágsz be?

– Elég a szemtelenkedésből! Nem fekszem le mindenkivel, akár filozófus, akár nem.

– Akárhogy is van, értesítelek, hogy meghalt. 1980-ban meghalt Jean-Paul Sartre. Jómagam pedig ezermillió évvel később születtem, tehát semmiféleképpen nem lehetett az apám.

– Ezt tanúsítom – vicsorított anyám.

Akkor sokáig dúdoltam a „Gyászinduló”-t (taaaam-taaaam-tadaaaam-taaaam-tadam-tadam-tadaaaam), Jean-Paul Sartre emléke előtt tisztelegve. Végül Anya besokallt:

– Elég legyen, Mireille, rettenetesen idegesítő!

Akkor olyasmivel hozakodtam elő, amivel nem kellett volna:

– Tudod, mit tanultam töriórán, Anyucikám? A második világháború után minden francia nőnek, aki némettel feküdt le, leborotválták a haját. Képzelheted, néhány évvel ezelőtt...

Végigmért, látszott, hogy ízlelgeti a szavaimat, és képtelen hinni a fülének. Kicsit megijedtem, de még megjegyeztem viccből:

– Nyissz!

Csatt! Egy pofon.

– Menj föl a szobádba! Ne is lássalak!

* * *

Fogalmam sincs, miért szeretem ennyire bosszantani anyámat. Fogalmam sincs, miért öntöttem a vécébe az egész flakon Flower by Kenzo parfümöt, amivel Philippe Dumont kedveskedett a szülinapomra. Le se húztam, csak hogy világosan értésére adjam: az 54 eurós illat a csatornában végezte.

Nem tudom, miért van így, de ez van.

2

Csipás: melléknév. Akinek csipája van.

Csipás szem.

A csipás szem olyan szem, amelyen megjelenik a fehér váladék, amit a szem kibocsát. Olyan szem, ami a saját szemfosásában tocsog.

Éppen ilyen szem mered rám a konyha barnás üvegén keresztül.

– Hát ez meg mi?

Ez a valami megérinti az üveget, én leejtek egy tekercs papírtörlőt, a konyhából egészen a kertbe nyíló üvegajtóig gurul, akár egy vörös szőnyeg (csak éppen fehér). Követem az általa kijelölt utat az üvegajtóig.

Ő pedig az Arany Hurka: Astrid Blomvall. Ott toporog a sötétben, a mi kertünkben, és fixíroz a csipás szemével (főleg a ballal). Sötétkék farmert visel, túl szűk rá, és egy fekete pólót Indochine felirattal és valami fickókkal, akik pofákat vágnak egy repedezett fotón; két vastag karja kitüremkedik a pólóból, rózsaszín, puhány és pattanásos; széles arca is rózsaszín, szalmaszerű haja lófarokba fogva, bal arcán pedig egy gödröcske, ami esküszöm, megváltás e kalácsfejnek, azonnal kivívja a szimpátiámat, amint Astrid Blomvall rám mosolyog.

Aztán mintha megbánta volna, hogy megmutatta a fogszabályzóját. Astrid Blomvall a szandálba bepréselt lábát nézegeti.

– Szia! – motyogja. – Bocsáss meg, de azon gondolkodtam, nem te vagy-e véletlenül Mireille Laplanche, bocsáss meg, hogy későn zavarok, a PagesBlanches.fr tudakozón szereztem meg a címedet.

– Tehát, Astrid, csak hogy tisztázzuk a dolgokat – közlöm vele, miközben végigvezetem a vörös szőnyegen, ami egyébként fehér –, nem kell elnézést kérned. Lenyúltad tőlem az Arany Hurka címet, rendben! Egyáltalán nem haragszom rád. Úgy vélem, mindenkinek kell egy kis konkurencia az életben. Meg kell adni az esélyt.

Rám néz, azaz csak az egyik szemével, a másik a szemhéja takarásában lapul.

Hm. Láthatóan nem érti, hogy viccelek, az emberek gyakran nem vágják a poénjaimat.

A francba, sír! Árvízveszély! Homokzsákokat elő, föl a gátra!

– Ne sírj, Astrid Blomvall! Hallasz engem, drága hölgy? Ne sírj, mert az garantált kiszáradás! No, no, fújd ki az orrod!

Lehajolok, hogy a fehér szőnyegből letépjek néhány négyszöget, és úgy nyújtom neki, ahogy egy jegygyűrűt szokás. Alaposan kifújja az orrát. Leültetem egy IKEA-s hokedlire, ami udvariatlanul recseg a súlya alatt. Ducibogyó cica azt hiszi, én telepedtem a hokedlire (ugyanis általában kizárólag alattam szokott recsegni-ropogni), a konyhába nyargal, és elterpeszkedik Astrid Blomvall ölében. A lány szórakozottan simogatni kezdi, mire a macska felemeli fenekét-farkát, és prezentálja neki a kis barna lyukat a hátulján. Majd megfordul, és lenyalja Astrid könnyeit. Ez kétségkívül nagylelkű tett, de kissé kellemetlen is, ugyanis a nyelve recés, mint egy kis darab tépőzár.

– Ducibogyó cica – mutatom be őket egymásnak. – Astrid Blomvall. Miért sírsz, Astrid Blomvall?

– Arany Hurkának választottak, hüpp-hüpp – rí Astrid –, ez mégiscsak jó ok arra, hogy sírjak! Alig egy éve élek Franciaországban, alig érkeztem meg Bourg-en-Bresse-be, és máris Arany Hurka lettem.

– Hol éltél előtte?

– Svájcban, a nővéreknél.

– Miféle nővéreknél?

– A nővéreknél. A nővéreknél, egy katolikus iskolában, tudod.

– Óóó – grimaszolok és hadonászok, hogy tudtára adjam, mennyire elítélem a szülei iskolaválasztását.

De mivel is foglalkoznak a szülei? – gondolkodom el.

– Anyám keramikus, apám pedig svéd.

– Az jó, ha svéd, nem?

– Hát... Svédországban él. Valamit csinál, nem tudom pontosan.

– Remélem, nem ő tervezte ezt az IKEA-s hokedlit. Egy fenekemre is kevés, és minden alkalommal tudtomra adja.

– Vicces vagy – jegyezte meg Astrid komor tétovasággal.

Mivel nemcsak vicces vagyok, hanem jó lélek is, Fantával kínálom. Aztán maradt még csontos sonka. És egy adag tiramisu, amit saját kis kezecskémmel készítettem. Be is jelentem neki, azt feleli, jó szakács vagyok.

– Csak azért, mert a nagyszüleim éttermet üzemeltetnek. Kiskoromban belecsöppentem. Mint Obelix. Talán innen jön a hasonló testtömegindex...

– Én – hebeg Astrid – teljesen hülye vagyok a főzéshez, de remek almaszószt csinálok.

Majd hozzátette:

– Mégis hogyan tudod benyelni azt, hogy a Marie Darrieussecq Gimnázium Hurkájává választanak? Gáz... Nagyon gáz.

– Ó, én emberfeletti elvonatkoztató képességgel rendelkezem. Pontosan tudom, hogy huszonöt éves koromban sokkal jobb életem lesz, csak ki kell várni. Nagyon türelmes vagyok.

– Szomorú, hogy várni kell ahhoz, hogy az ember jobban érezze magát.

Felelni akarok neki, á, csak az első három év ilyen, aztán könnyebb. De való igaz, hogy szegény kis Astridot a nővéreknél nem idomították be annyira, mint engem: nem ismételgették neki annyit, hogy csúnyadagadt. Velem viszont ez annyiszor megesett, hogy ügyet sem vetek rá. Lepereg rólam, akár a lótuszról a víz.

Illetve, ha kicsit kifáradok, megjön a menzeszem, vagy náthás vagyok, olyankor előfordulhat, hogy elvesztem a vízhatlanságomat. De nem ma este. Ma este minden oké, és az Arany Hurkának szüksége van rám.

Astrid a pólóját piszkálja. A bánatos fickók az ábrán még jobban lemorzsolódnak.

Kijelentem:

– Fennáll a veszélye, hogy nem fogsz örülni neki, de azt hiszem, a pólód a végét járja.

– Mert állandóan ezt hordom.

Furcsa ez a hirtelen szerelmetes hangsúly... és az a kis gödröcske, amely úgy rajzolódik ki tésztaszerű arcán, mint egy kávéskanál nyoma...

– Miért?

– Mert ez az életem, az Indochine... Az egész életem. Ma este is őket hallgattam, mielőtt átjöttem hozzád, ők adtak erőt, hogy idejöjjek.

– Ó! Akkor most gondolj bele, hogy fogalmam sincs, mi az az Indochine.

Úgy mered rám, mintha azt mondanám, hogy nem ismerem Barack Obamette-et, így még egyszer nekimegyek:

– Egy fiúegyüttes?

– Dehogy! Egy popegyüttes! Ők... De tényleg nem tudod? Ez... Minden idők legjobb együttese! (Elkezdett énekelni.) És hetente háromszor, ó, milyen szééép lááány... Nem ugrik be?

– Sajnálom, nem. Anyám nem hallgat zenét, Philippe Dumont sem, én pedig csak... mindegy, nem sok mindent hallgatok.

Nincs zenei hallásom. Túl kicsi és túl ronda a fülem ahhoz, hogy befogadja a dallamot – úgy képzelem, hogy a zenéhez óriási hajfürtök kellenek: lobognak a szélben, és a nagy, kagyló formájú füledhez terelik a hangjegyeket.

– Ki az a Philippe Dumont?

– Egy helyettes apa és újrahasznosított férj, egy vonzó, őszülő halántékú férfi, jól ismert a helyi burzsoázia körében, és imád Velencébe utazni, ahonnan muranói vázákat hoz, amik valami színesüveg-hányadékból készülnek.

Rámutatok az ablakpárkányon egy példányra, amelyből egy kontyvirág öltögeti a nyelvét.

– Menő – mondja Astrid minden meggyőződés nélkül. – De mondd, Mireille, mit csináltál, amikor először választottak meg Arany Hurkának? Törölted a Facebook-profilodat?

– Ó, dehogy! Dehogy töröltem, te butus! Eszemben se volt, csak rendeltem egy hawaii pizzát, és miközben ettem, Kafka Átváltozását olvastam, mert dolgozatunk volt belőle másnap.

Ez... hazugság. Egyáltalán nem vagyok az a fajta, aki csak a dolgozat előtti napon olvas el egy könyvet. De nem mondhatom el az igazságot szegény Astridnak: hogy azon az estén három éve, ahogy megtudtam, hogy Arany Hurka lettem, a pizzát könny- és takonyfeltéttel fogyasztottam el, és három órán keresztül bámultam a YouTube-on robotporszívón utazó macskákat.

– Ki ez a fickó, az a Malo, vagy hogy hívják?

– Egy büdös bunkó, aki remekül feltalálja magát az életben.

– De miért... miért...

– Miért ilyen gonosz?

– Igen. Miért csinálja ezt?

– Mert nagyon ostoba. Talán születési rendellenesség. Nézd, ugyanazon a napon születtünk, ugyanabban a Bourg-en-Bresse-i kórházban, tehát azt gondolom, a nővérkék leginkább velem, a világ legrusnyább csecsemőjével voltak elfoglalva, és nem vették észre, hogy Malo baba a szomszéd szobában éppen oxigénhiányban szenved, vagy nem tudom, milyen gáz az, lényeg, hogy amitől az emberek okosak és kedvesek lesznek.

Ez... ez is hazugság. Az óvodában Malo a legjobb barátom volt. Akkoriban nem volt se ostoba, se gonosz. Remekül szórakoztunk együtt. Gyurmából gyártottunk műtaknyot. Egymáshoz jártunk játszani. Együtt fürödtünk, vízicsatáztunk, és gumikesztyűvel püföltük egymást. Majd ugyanabba az általános iskolába kerültünk, átjártunk egymáshoz uzsonnázni és Mario Kart-ozni. Negyedikben kezdtünk eltávolodni egymástól. Az új haverjai állandóan azt hajtogatták: Hé, Malo, a barátnőd, Mireille egy dagadt disznó. Bányarém. Apránként ő is kezdett így gondolkodni: Ja, valóban, egy dagadt disznóval fürödtem. Egy bányarémet püföltem gumikesztyűvel. Felsőben már teljesen bedőlt ennek a szövegnek. Ötödikben, a tanév első napján odamentem hozzá:

– Helló, Malo!

Egy csoport fickóval volt, borzalmas Axe tusfürdő-szagot árasztottak, amivel a reklámban meztelen csajok erotikus módon dörzsölik magukat, noha mindenki tudja, hogy csípi a nemi szerveket, ha közvetlenül beszappanozza az ember.

Odavetette:

– Mi van?

Én:

– Semmi, csak helló! Minden oké? Idén nem kaptam meg a szokásos képeslapomat. Nem voltál Bretagne-ban?

Ő:

– Mi a francot akarsz, te dagadt tehén?

Én:

– Múúúúúú!

Majd nyelvet öltöttem rá, és elrohantam.

Ez is hazugság.

Egyáltalán nem mondtam, hogy mú, nem tudtam humorosan elvonatkoztatva lelépni onnan, ellenkezőleg, a földbe gyökerezett a lábam, kikerekítettem a szemgödrömet, a szemgolyóim visszagurultak a koponyámba, és hallani véltem, hogy jobbra-balra gördülnek, akár a biliárdgolyók, majd amikor három óra múlva az iskolanővér fagyiskanállal előbányászta és a helyükre illesztette őket, nos, abban az új világban már egy kövér tehenet láttam a tükörben.

A dagadt tehén túl szűk pólót, túl szoros farmert és túl kicsi cipőt viselt, kibuggyant a cuccaiból és a világból.

Rövidre zárva: természetesen ebből semmit sem osztottam meg Astriddal, jó okom van rá, hiszen egyre csak hüppög az IKEA-s hokedlin, ami recsegve közli vele, hogy túl nehéz, és végül is igaza van, én is több tucat könnyet ejtettem annak idején, de most már teszek rá, rég volt, ifjú voltam.

– Jaj ne, Ducibogyó, le ne hányd Astridot!

Az utolsó pillanatban elkapom a félig svéd leányzó öléből a macskát, akinek össze-összerándul a mellkasa, és mihelyt földet ér, lelkesen kiöklendez egy alaktalan, megemésztett krokettet és zöld fűszálakat tartalmazó szőrcsomót, majd e látványtól eliszkol.

– Sajnálom – mondtam Astridnak, letörölve a kis hányásgombócot a maradék vörös szőnyeggel, ami fehér. – Ne aggódj, tudom, hogy az arcodat nyalogatta, de semmi köze hozzád. Ezt csinálja: teletömi magát kerti fűvel, mint aki nem érti, hogy a természet húsevőnek teremtette.

– Kivel beszélsz, Mireille?

Anya lép a konyhába. Astrid felemeli rá a tekintetét, majd rám, majd ismét rá. Nyilván ő is azon töpreng, mint mindenki, milyen borzalomnak köszönhetően bújhatott ki egy magamfajta gnóm egy Catherine Deneuve-szerű jelenségből, aki az anyám.

– J-jó estét kívánok! – motyogja Astrid.

– Anya: Astrid. Astrid: Anya. Anya, Astrid az idei Arany Hurka. Beelőzött. A nővéreknél nevelkedett, és Indochine-rajongó. Ismered az Indochine-t?

– Természetesen – sóhajtotta Anya. – Sajnálom, Astrid, rendkívül undorító verseny. Próbáltam betiltatni, de a gimnázium semmit se tehet, mivel az interneten zajlik. Botrány. Remélem, nem... sokkolt nagyon.

– Köszönöm... – suttogja Astrid. – Borzasztó, mert kevesebb mint egy éve vagyok itt. Alig ismerek valakit a városban. Azt hittem, itt kedvesek lesznek.

– Vannak kedves emberek is a városban – szólt Anya. – Mint Mireille. Barátkozz Mireille-jel, ő kedves. És vagány is.

Én:

– El ne hidd neki, Astrid, ez hülye kitaláció! Egész álló nap azon lamentál, miért nem színlelt migrénrohamot fogantatásom gyászos estéjén!

– Reggel volt – szólt Anya.

Kimegy a konyhából, én pedig követem a tekintetemmel, igyekezve megjátszani a lányt, akit egyáltalán nem hatott meg a bók, pedig rendkívül ritkán hangzik el önfejű anyjától. Aztán – talán éppen erről a bókról – eszembe jut valami:

– Van egy ötletem! És ha megkeressük a másik Hurkát? Szerintem ő is bánatos, egészen biztosan. Ráadásul ő egy pöttöm hetedikes, aki jó eséllyel teljesen éretlen, és abszolút hiányában van a kritikai távolságtartásnak.

– Késő van – jegyezte meg Astrid.

– Igen, de ha látta az eredményeket, csodálkoznék, ha aludna.

Rákerestünk a nevére. Idriss. Csak egy ilyen cím van Bourg-en-Bresse-ben, a Vennes kerületben, a város másik végén. Elmagyarázzuk a szülőknek, hogy mindenképpen most kell odamennünk, még ha későre is jár, a nyertestársunk jólétének érdekében. Benne vannak.

Philippe Dumont:

– Elvigyelek benneteket kocsival?

Én:

– Nem kell, kedves drága apucikám, a világ legjobb apukája, Dumont-ok gyöngye és apák császára! Még Ducibogyó hányásától bűzlünk, a BMW-d biztosan megtagadja tőlünk a beszállást.

* * *

Egyébként is inkább gyalogolunk az éjszakában, a Bourg-en Bresse-i éjszakában, és ahogy ballagunk, egyre jobban megismerjük egymást, Astrid Blomvall és én.

3

Olyan éjszaka volt, amikor a hold apró, zöldes és kemény, akár egy pisztácia. Bourg-en-Bresse sötétbarna ege nem igazán válik előnyére. Kár.

* * *

Ismerik Bourg-en-Bresse-t? Egyébként „burkanbressz”-nek ejtik, k-val. Bourg = Burk, a beavatottak számára.

Jópofa ez a Bourg-en-Bresse, egy helyes vidéki városka, mindennel, ami a vidéki városokban megvan. Két könyvtár és egy újságos, mindenféle hologramos könyvjelzőkkel a forgó polcokon (delfines, cicás és pónis). Kávézók és éttermek, helyi tűzzománcot áruló ékszerészek, kis üzletek, kirakataikban hatalmas melltartókkal; fodrászatok, ahonnan csomókban seprik – pfuj – a levágott tincseket a járdára. Szép régi, barna fagerendás házak, és újak is, amelyeken hatalmas négyszögletes kartonok hirdetik: ELADÓ. Kevesen vesznek lakást, az emberek Lyonba vagy Párizsba költöznek, vagy a városon kívülre menekülnek, családi házakba. Vannak üres ingatlanok is, a bezárt boltok ablakait fatáblákkal szögelték be. BÉRLŐT KERES. Kis parkok, ahol nagyon öreg emberek csoszognak az apró murván, gyerekek lógnak fémrudakon, vagy gimnazisták cigiznek a telefonjukra meredve.

Én szeretem Bourg-en-Bresse-t, az én városomat, a szépséges menzásnénimet. Ez a város jól táplálja a lakóit. Vannak pékségei, ahol az ember hatalmas cukros pitéket talál, akkorákat, mint egy biciklikerék, tele rózsaszín pralinéval. Ott van a Le Français, a nagy vendéglő, rengeteg tükrével és tolakodó aranyozásával, miközben az ember éppen filet Pierre-t falatozik, egy nyers marhahúspárnát, amit úgy lehet elvágni a villával, akár egy hatalmas epret. Ott van a nagyszüleim étterme, a Georges & Georgette, két Michelin-csillagos, a Brou-templommal szemben, amit a közelmúltban fehérre sikáltak. Petrezselymes vajban tocsogó, egész békákat szolgálnak fel. Öntöttvas fazekakban gőzölgő csigák töpörödnek, hatalmas gombócok puffadnak; pâté en croûte pihen üveges kocsonyában...

És azok a sajttálak! A szürkés penészes Bresse Bleu, a hamuszín csíkos morbier, az extra érlelt, téglavörös mimolette, a göbös túró, amit meghintenek metélőhagymával, és tejfölt öntenek rá...

A borospoharak félgömbjében megcsillanó bor, majd a kávénál megszámlálhatatlan csokiféle...

És a fougasse-ok, a briósok és a piték, mindenféle alakú és méretű kenyér, olívás, paprikás, fügés, hagymás, diós és kolbászos; meleg, lyukacsos kenyerek, a fogadhoz tapadnak, és felisszák a vajat és a sárga, viaszos foie gras-t...

Nyilvánvalóan semmi különös nincs abban, hogy én kövérebb vagyok a Sandy Fodrászat kirakatában ácsorgó vörös manökenbábunál, és azon se lehet csodálkozni, hogy haragszom a menzánk fitnesz szendvicsajánlatára (két darab kétszersült és egy szelet 100% bio csirkehús, 0% zsír- és 1,2% cukortartalommal). És abban sincs semmi különös, hogy te, Malo, aki naphosszat szürkés Freedentet rágsz, egy nyeszlett tahó vagy, itt, a cukor és a sajt városában...

* * *

Ballagunk ketten a Bourg-en-Bresse-i éjszakában, Astrid Blomvall és én, és ahogy haladunk, apránként megnyugszik. Úgy tűnik, rájön, hogy semmi drámai nincs abban, ha Arany Hurkává választanak, legalábbis ha az embernek van szenvedélye az életben. És neki van, és nem korlátozódik az Indochine-re.

– A videojátékok.

– Valóban? És milyenek?

– Főleg a menedzseri, stratégiai és igazgatási témájúak.

– Az milyen?

– Például az Airport Manager. Ismered az Airport Managert? Nem? (Itt elpirul, ez egyértelműen jellemző rá.) Airport Manager, azaz egy reptérigazgató vagy. Hatalmas reptér, amolyan nemzetközi. És mindent kézben kell tartanod: a járatokat, az elégedetlen utasokat, a boltokat... A repülők néha összeütköznek a kifutópályán... Előfordulhatnak utasok, akik mindenkit megfertőznek maláriával. Néha terroristák is megjelennek.

– Ez rohadt stresszes! Miért játszol ilyesmit?

– Ja, stresszes, de tök jó. Számlákat kell kiegyenlíteni, egy csomó pénzt keresni és főleg okosan költekezni, például ha elveszted az egyik utas csomagját, vagy beengeded a paparazzókat, miközben egy híresség száll ki a magángépéből, puff!, máris meg kell térítened az okozott károkat, és ez súlyosan érinti a költségvetésedet.

– Eléggé bonyolult ez a cucc.

– Nem annyira, mint a Kitchen Rush. A Kitchen Rushban egy nagy gyorsétteremlánc igazgatója vagy, esetleg egy hiperluxus étteremé, választhatsz. És mindenre oda kell figyelned! Lehet szalmonella az ételben, ha a konyha nem tiszta, ez ugye gáz, mondanom se kell. Vannak emberek, akik szemét kommenteket posztolnak a fogyasztói honlapokon akkor is, ha zseniálisan viszed a boltot. És akkor jönnek a munkaellenőrök, és megnézik, nem fizeted-e alul az alkalmazottaidat. Ha pedig egy felszolgáló a vendég fejére borítja a tálat...

– Oké, azt hiszem, értem az elvet. Elég bizarr időtöltés, de világos.

– És te mit csinálsz, amikor nem a suliban vagy?

– Én...

(Az igazság, gyakorisági sorrendben:

1. Ducibogyót dögönyözöm.

2. A mein Vater által írt filozófiai könyveket olvasom, és más könyveket, amiket mások írtak.

3. Internetes recepteket valósítok meg.

4. Recepteket keresek az interneten.

5. Írogatok, afféle történeteket. De ez annyira titkos, hogy ezt most azonnal felejtsd el, psszt!)

Az Astridnak adott válasz:

– Ja, mindenfélét.

Nos, nem vagyok könnyű eset. Nem kötöm a dolgaimat mindenféle csipás idegen orrára, hogy aztán világgá kukorékolhassa.

* * *

(Egyszer megtettem, egy Aude nevű lánnyal, aki annyira kedvelt, hogy a közösségi médiában az összes fotóján együtt voltunk. Mivel kedves volt, megcsináltam a háziját, és hagytam, hogy puskázzon a dolgozatomból. Megosztottam vele a Malo iránt érzett dühömet, ez akkoriban volt, amikor még nem tettem rá magasról, fiatalka voltam, és éretlen. A barátságunk sajnos véget ért, és fasírtban lettünk, amikor világos lett számomra, hogy egyfelől éppen azért voltam a barátja, mert Hurka vagyok, és mindig profilból rakott ki, hogy meglegyen a kontraszt, ami valljuk be, óriási volt: mellettem topmodellnek tűnt; ráadásul kiderült, hogy az igazi barátnőjével gúnyosan kitárgyalta Malo-bánatomat, miközben én állandóan megírtam helyette a fogalmazásokat.

Azóta óvatos vagyok).

* * *

Ó, megérkeztünk Vennes-be. A többemeletes kockaházon sárga téglalapokként világítanak az ablakok, és olykor árnyak vonulnak el bent.

– Nem késő egy kicsit bekopogni valakinek az ajtaján, akit nem is ismerünk? – kérdezi Astrid.

Valóban 22 óra 10 perc van. De az épületben, ahol Idrissék laknak, szinte minden villany ég. Megkeressük a kapucsengőt, harmadik emelet. Felnézünk a házra: a sárga ablakok, akár a nyerő sor a tetriszben.

Bzzzzzzzz!

– Tessék! – szólalt meg egy mély bársonyos hang a kapucsengő koszos rácsán keresztül.

– Jó estét! Hakima barátnői vagyunk. Otthon van?

– Hakima barátnői?

A hihetetlen reveláció egy pillanatra elnémítja Monsieur Mély Bársonyos Hangot. Majd ezt halljuk:

– Hakima! Vannak barátnőid!

Lehet, hogy a felkiáltójel valójában kérdőjel.

Hangosan a háttérben:

– Micsoda?

– Itt vannak a barátnőid.

– Kik azok?

– Kik vagytok? – kérdezi tőlünk a csábító hangú férfi.

Rejtélyesen válaszolok:

– Két Hurka.

Megismétli Hakimának.

Csend.

Katt, nyílik az ajtó.

– Harmadik emelet balra.

A liftgombot nyomogatjuk, de végül elindulunk felfelé a sötét lépcsőházban. A lépcsőforduló a földszinten rakottkrumpli-szagot áraszt, az első emeletnek pizzaillata van, a másodikon currys csirkét sejtünk, és végül a harmadikon csokitortát szimatolunk.

Grrrrrrzzz! – szól a csengő, amikor megnyomom a kis műanyag korongot, ahol egy papírcsíkra ki van írva az Idriss család neve.

Kinyílik az ajtó. Először azt hiszem, senki sincs előttünk. Majd lenézek, és megbizonyosodom afelől, hogy egy istenség bocsát be minket otthonába.

4

Nos, azt mondom: istenség, de nem egy vén rusnya, fehér szakállas öregembert kell elképzelni. Értelemszerűen nem is a Biblia Istenéről beszélek, aki totál érdektelen. Ellenkezőleg: én a természet istenére, a szél istenére, a medvék, a macskák, a cseresznye istenére gondolok, arra az istenre, aki ujjbegyével formázta meg a hegycsúcsokat, és a sarkával vájta ki a szédítő kanyonokat. A