1. fejezet

A szobámban ülök a kis sarokpadon, közvetlenül a nagy ablak előtt, és a felhőtlen kék eget nézem. Már délután van, ám a hőmérő higanyszála még csak meg sem mozdul, ami bizonyára nem meglepő errefelé februárban. Csak kucorgok a pulcsimban, és megpróbálom átadni magam az új környezetemnek, ennek a számomra idegen városnak. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer majd San Franciscóban fogok élni, mivel igazából az arizonai Tucsonból származom, ami egy sivatagi város a Santa Catalina-hegység ölelésében. Nemrég még ott laktunk anyával, mindig is azt tartottam otthonomnak. Egy háromszobás lakásban éltünk, na igen, ez nem valami nagy, de igazán szép és kényelmes otthon volt.

Három hónappal ezelőtt azonban megtudtuk, hogy anyám nagynénje meghalt. Frida – mert így hívták – volt az egyetlen élő rokonunk, aki az összes megtakarításával együtt egy kis házat hagyott ránk itt, San Franciscóban. Persze anyámnak és nekem rendesen leesett az állunk, mivel soha nem tartottuk a kapcsolatot ezzel a nagynénivel.

Rögtön a következő hétvégén San Franciscóba utaztunk, hogy megnézzük a Haight-Ashbury negyedben lévő kis sorházat. Az utca többi lakásához hasonlóan a nem túl széles, magas ablakokkal ellátott, rikító színre festett homlokzatú épületet, ami a hippi korszakra emlékeztetett engem. És ami azon nyomban belopta magát a szívembe. Hát még amikor belülről is megpillantottuk, anyával rögtön beleszerettünk. A szobámat különösen imádom. A magas mennyezetet, és ahogy a hatalmas ablakon át beárad a fény. És a legjobbat még nem is említettem: saját fürdőszobám is van, ami közvetlenül a szobámból nyílik.

Bármennyire is szomorú, hogy Fridát soha nem volt alkalmunk megismerni, nagyszerű ajándékot hagyott hátra számunkra. Anya soha nem engedhetett volna meg magának egy ilyen házat, vagy akár csak egy kis lakást itt, San Franciscóban. Egyedül nevel engem. Apámat soha nem ismertem, de ez most már egyáltalán nem okoz gondot nekem. Anyámmal nagyon jól elvagyunk kettesben. Ő nővérként dolgozik egy kórházban, bár többműszakos munkarendje nem mondhatnám, hogy megkönnyíti a családi életünket. Persze most, hogy már tizenhét éves vagyok, magam is egészen jól elboldogulok, és segítek anyának, amiben csak tudok.

Miután alaposan meghánytuk-vetettük a dolgot, végül megszületett a döntés. Anyám nekiállt állást keresni, és nemsokára talált is egyet a San Franciscó-i Közkórházban. Így három nappal ezelőtt beköltöztünk az új otthonunkba, és az elmúlt napokat azzal töltöttük, hogy úgy-ahogy megpróbáltunk berendezkedni a lakásban.

A mobilomra pillantok, és elolvasom az üzeneteket a barátnőimtől, Sue-tól, Tonyától és Leah-tól:

Hiányzol.

Feltétlenül látnunk kell egymást, amilyen hamar csak lehet.

Olyan sivár itt nélküled. Annyira hiányzol.

Hát, nem volt könnyű hátrahagynom a barátaimat, és nekem is rettenetesen hiányoznak. De anyámnak itt sokkal jobb munkája van, többet keres, és itt van ez a csodálatos ház is. Ám ez sem változtat azon, milyen szívesen lennék most a barátnőimmel.

– Teresa – hallom anya hangját, aki egy dobozzal a kezében áll meg az ajtóban. – Ez az utolsó a pincéből. Nem akarod megnézni? Azt hiszem képek, amiket feltehetően Frida maga festett.

Anya elém teszi a dobozt. Lassan kinyitom. Dohos szag árad belőle, majd előkerülnek az első színfoltok. Egyik képet húzom elő a másik után, és alaposan szemügyre veszem mindegyiket. Frida baromi jól festett, már amennyire, mint a művészetekhez épp csak valamicskét konyító amatőr, meg tudom állapítani. Úgy tűnik, a nagyvárosokhoz különösen vonzódott. Legalábbis számtalan épületet látok, melyek közül többet azonnal felismerek az utcánkból. De akad itt pár tájkép is: felhők a szürke ezernyi árnyalatában, a zöld és sárga fűszálak lágyan hajladoznak, hogy az ember szinte a bőrén érzi a szelet, ami ringatja őket. Minden részlet akkora odaadással van kidolgozva, oly élethűen, hogy akár egy pillanatra is képtelen vagyok elszakadni tőle. Még soha nem volt rám kép ekkorra hatással.

– Ez elképesztő – suttogom, és a festményekről továbbra sem tudom levenni a szemem. Kicsit feltolom a szemüvegem, hogy teljes mértékben élvezhessem.

– Igen, egész jó egy hobbiművészhez képest – mondja anyám, én pedig elképedve nézek rá. Ezek szerint rá korántsem gyakorolnak akkora hatást ezek a képek, mint rám. Pedig annyira élethűek, annyira intenzívek, annyira magával ragadóak… és valami olyan izgalmas erő sugárzik belőlük, amit egyszerűen képtelenség szavakba önteni. Valamifajta mély borzongást hívnak elő bennem, és azt kívánom, bárcsak ismertem volna a nagy-nagynénémet.

– Hagyd csak, később még átnézem ezeket. – Tekintetem egy pillanatra elszakad a képektől, és körülnézek a szobában. – Azt hiszem párat megtartok és kiteszek a falra.

Anyám megvonja a vállát, és szórakozottan elmosolyodik.

– Ki gondolta volna, hogy egyszer te is beállsz a művészetkedvelők sorába.

– Tele vagyok mindenfajta rejtett tehetséggel.

Anyám az órájára néz, és a homlokát ráncolja.

– Jól elszaladt az idő. Mennem kell, hív a munka – mondja egy zavart mosollyal az arcán, és az apró ráncok a szürkéskék szeme körül egy kicsit jobban kivehetővé válnak. Anyám negyvenöt évesen is kifejezetten vonzó nő, karcsú alakjával és sötétbarna, szinte feketébe hajló hajával. Amiben már itt-ott kivehető pár ezüstös hajszál, de ő nem tesz ellene semmit, amit mindig is becsültem benne. „Igazán kiérdemeltem a ráncaimat és az ősz hajszálakat”, szokta mondogatni azzal a ravaszkás mosollyal, ami annyira jól áll neki.

Én is eléggé hasonlítok anyára, legalábbis ami a hajunk színét illeti, bár az övével ellentétben az én hajam enyhén hullámos. De ugyanolyan egyenes, kis fitos orrunk van, meglehetősen keskeny ajkunk és kicsit hegyes fülünk. A szememet viszont, úgy tűnik, apámtól örököltem. Nagyok és mélykék színűek.

– Boldogulsz egyedül? – kérdezi tőlem, ahogy oly gyakran, én pedig szórakozottan ingatom a fejem.

– Most komolyan? Meddig jössz még ezzel a kérdéssel? – Felállok, és két karommal szorosan átölelem. – Ne aggódj, nagylány vagyok, és tökéletesen elleszek, amíg vissza nem jössz. Kicsit elpakolok itt, aztán hamarosan lefekszem. Elvégre holnap lesz a nagy nap.

Ugyanis holnap kezdek az új suliban. Ettől már most émelygek kicsit, hiszen teljesen új környezet vár rám, új osztálytársakkal és új tanárokkal. De már nagyon várom. Az Urban School, vagyis a San Franciscó-i Városi Iskola igencsak drága hely. Csakis Frida örökségének köszönhetően engedhetjük meg magunknak. Mire leérettségizem, szinte semmi sem marad belőle. De anyának fontos volt, hogy jó iskolába járjak, ahol jól érzem magam.

Az egyetlen, ami kissé elbizonytalanít, hogy év közben kell iskolát váltanom. Vagyis már egy megkezdett tanévbe kell fejest ugranom. De mit tegyek, nem volt más választásom. Anya munkája nem várhatott.

– Legyen szép napod! – mondom anyának, és még egyszer szorosan átölelem. – A kollégáid biztos nagyon kedvesek lesznek. Egy-kettőt kicsit alaposabban is megnézhetnél közülük.

Cinkos kacsintásomra azonban csak egy bosszús horkantás a válasz.

– Azért az elég furcsa, amikor az embert a saját lánya akarja mindenáron összehozni valakivel.

– Én csak azt mondom, hogy egy kis nézelődés nem árthat – javítom ki gyorsan. Az utolsó kapcsolata több mint öt évvel ezelőtt volt. Dannel, egy aranyos fickóval, aki a kórházzal szemben lévő irodában dolgozott. Kávézás közben ismerkedtek meg a Starbucksban. De túlságosan különböző természetűek voltak, és alig egy év után szakítottak. Anyám tökéletesen elvan egyedül is, azt mondja, neki nincs szüksége férfiakra ahhoz, hogy teljesnek érezze magát. Én mégis boldog lennék, ha lenne egy társa, aki megérti őt, és jó hatással van rá.

– Akkor én megyek is – mondja egy puszi kíséretében, az ajtóban azonban még visszafordul. – Drukkolj nekem.

Ő is ideges, amit meg tudok érteni. Az elmúlt napokban már járt bent párszor a kórházban, túl volt néhány bemutatkozáson, de most kezd úgy igazán, ráadásul éjszakai műszakban.

Miután anyám elment, még egy utolsó pillantást vetek az utcára az ablakon át, az új környéket tanulmányozom. A sorházak láttán, melyek szinte kivétel nélkül azokban az élénk színekben pompáznak, a fejemet ingatom. Szóval ez San Francisco, és most már én is itt élek… ahol egy teljesen új élet vár rám… már érzem is az izgatott remegést a gyomromban. Alig várom, hogy ezt a várost jobban is megismerjem.

Este aztán készítek magamnak valami harapnivalót. Már megszoktam, nem ritka, hogy anya késő estig dolgozik vagy akár éjszakai műszakban. Emiatt nem látjuk egymást valami gyakran, és attól tartok, ez az új munkájával sem lesz nagyon másként. Cserébe megpróbáljuk kihasználni azt a kevéske időt, amit együtt tölthetünk, együtt sütünk-főzünk, kirándulunk, vagy egyszerűen csak elmeséljük egymásnak, mi történt velünk.

Sonkás-sajtos szendvicsemmel az ölemben kényelembe helyezem magam a kanapén, hogy megnézzem, mi megy a tévében. Úgy tervezem, később még bepakolom holnapra az iskolai cuccomat, mert minden vagyok, csak nem korán kelő. Minden perc, amit még az ágyban tölthetek, számomra szent és sérthetetlen. Vagyis reggel szinte semmire sincs időm, és az eddigi tapasztalataim alapján semmilyen nagyobb pakolási akciót nem szabad az utolsó pillanatra hagynom.

Belekezdek egy filmbe, ami nem igazán köt le, és már a felénél álmosan dörzsölgetem a szemem. Valami felvillan a látómezőmben, zavartan szívom be a levegőt. Majd egy újabb mély lélegzetet veszek, és nagyot pislogok, de a szemem továbbra is majd leragad. Úgyhogy úgy döntök, irány az ágy. Mára, úgy látszik, elég volt, itt az ideje egy kiadós alvásnak.

Miután elkészültem, befekszem az új ágyamba. Kissé megborzongok, nyilván elfelejtettem becsukni az ablakot. Szorosabbra húzom magamon a takarót, és egy halk sóhaj kíséretében máris mélyen alszom. Csupán a ház recsegését és a szél lágy suttogását hallom, ami már-már hívogatóan hangzik, és egyszeriben egy igencsak zavaros álomban találom magam.

2. fejezet

Fülsértő zaj riaszt fel álmomból, mely ennél zavarosabb már nem is lehetett volna, de amely – míg mélyen aludtam – mégis tökéletesen kerek történetté állt össze. Sietve oldalra fordulok, és kikapcsolom az ébresztőórát.

Tekintetem a szobát pásztázza, míg lassan rájövök, hol is vagyok. Az ágyamban vagyok, az új otthonomban. És ma hétfő van… és iskolába kell mennem. Azonnal felpattanok, az előbbi álom foszlányai máris háttérbe szorulnak, immár semmi értelmük, gyorsan elhalványulnak, akárcsak az éjszaka utolsó sötét gomolyfelhői, amiket lassan tovaűz a nap.

Gyorsan a vastag pulcsim után nyúlok, magamra húzom, farmert és edzőcipőt veszek. Még utoljára a csukott ablakhoz lépek, hogy ellenőrizzem, nem esik-e, és nincs-e szükségem esernyőre vagy dzsekire. Már épp elfordulnék, amikor egy homályos emlék suhan át a fejemen. Nem volt nyitva ez az ablak este? Egy pillanatra úgy rémlik, mintha fáztam volna.

Sóhajtok, és nagyot nyújtózkodom. Biztos csak az itteni hőmérséklet miatt. Még nem igazán szoktam hozzá az eltérő klímához. Azt hiszem, mégiscsak jobb lesz, ha viszek magammal egy dzsekit.

Sietős léptekkel haladok a buszmegálló felé. Bár San Francisco híres a villamosairól, az sajnos csak a belvárosban közlekedik. Így nincs más választásom, mint buszra szállni vagy pár háztömbnyit gyalogolni.

Úgy negyedóra múlva meg is érkezem az új iskolámba. A tájékoztató brosúrából tudom, hogy több mint négyszáz diák jár ebbe a középiskolába. Egy modern épület előtt állok, sok üvegfronttal és ablakkal. Az épület már első pillantásra lenyűgöző és hívogató benyomást kelt. A bejárat hatalmas kétszárnyú ajtóból áll, mégis szinte eltörpül az azt körülvevő kőfalak mellett. Tisztára olyan érzés, mintha egy szállodába lépne be az ember, nem is iskolába.

Az előcsarnok szintén óriási, az osztott ívelt mennyezet olyan, mintha egy templomban lennék. Diákok özönlenek mindenhonnan, a folyosókról hangos zúgás és zsivaj hallatszik. Ez az iskola már most nagyon tetszik, és izgatottan várom, milyen lesz az első órám. A hátizsákomban lapuló térkép után kotorászom, hogy megkeressem a tantermet. Az első órám angol. Csatlakozom hát a folyosón a diákáradathoz, és ahogy elhaladok mellettük, próbálom kivenni a teremszámokat. Végül úgy tűnik, valóban jó irányba haladok, mert egyszer csak ott állok a keresett tanterem előtt.

Néhány diák már el is foglalta a helyét, mások körben állva beszélgetnek. Mosolyogva feléjük biccentek, és egy szabad hely után nézek. Megkérdezek egy vékony, barna hajú, szürke kötött pulcsit viselő lányt, hogy leülhetek-e mellé. Felnéz azzal a valószerűtlenül világoskék szemével, orra körül néhány szeplő pettyezi az arcát, ami miatt nagyon aranyosan néz ki.

– Öhm, persze. Itt nem ül senki – válaszolja halkan.

– Engem Teresának hívnak, de ha szeretnéd, nyugodtan szólíts Tessnek – mondom, és leülök.

– Kate – mutatkozik be, egy félénk mosollyal az ajkán.

– Jó nagy ez az iskola – próbálok csevegni, végigjáratva tekintetem az osztálytermen. Ahol minden nagyon újnak és modernnek tűnik. Az asztalokon még semmi karcolás, a székeket pedig ergonomikusan alakították ki. – Bizonyára eltart egy darabig, mire eligazodom itt – mormogom inkább csak magamban.

– Á, biztos gyorsan megtanulod – feleli Kate. Rövid ideig habozik, de egy pillanatra sem veszi le rólam a szemét. – Te nem San Franciscó-i vagy, ugye?

Megrázom a fejem.

– Nemrég költöztem ide az anyámmal az arizonai Tucsonból.

– Akkor még biztos hozzá kell szoknod az itteni időjáráshoz.

Bólintok.

– Otthon ritkán hordtam ilyen vastag pulcsit – válaszolom nevetve, a pulóveremre bökve.

– Biztos tetszeni fog neked San Francisco és az itteni iskola is. Egy csomó szabadidős tevékenység és kurzus közül választhatsz. A tanárok nagyon kedvesek, és odafigyelnek a diákokra.

– Ez jól hangzik – válaszolom, az abban a pillanatban kinyíló ajtó felé fordítva a fejem. Egy magas, fekete hajú férfi lép be rajta. Sötét inget és bő szárú farmert visel. Miközben a táblához lép, a diákok is elfoglalják helyüket.

– A szokásos, hisz tudjátok, mobiltelefonokat eltenni, könyveket előpakolni. – Hanglejtése és barátságos mosolya azonban enyhíti szigorú szavait. Tekintete körbejár és rám szegeződik.

– Á, igen, van egy új diákunk. Ha jól tudom, Arizonából, igaz?

Bólintok.

– Igen, anyám és én eddig Tucsonban laktunk.

– Hát akkor, isten hozta San Franciscóban. A nevem Chris Hanson. Remélem, egy kicsit már sikerült kiismernie magát itt nálunk.

– Igen, köszönöm, eddig nagyon élvezem.

– Óra után bőven lesz ideje összeismerkedni a többiekkel. De most térjünk vissza az olvasmányunkhoz. A Szentivánéji álmot kezdtük el. Remélem, elolvasták a megadott részt.

Kinyitom a könyvemet, és boldog vagyok, hogy a régi iskolámban már vettük ezt a darabot. Mr. Hanson máris a táblához fordul, és az óra hátralévő része kellemes beszélgetéssel telik, amihez néha még én is hozzá tudok fűzni egy-két dolgot.

Óra végén két lány jön oda az asztalomhoz, és mindketten barátságosan rám mosolyognak.

– Én Maria vagyok, ő pedig Vanessa – mutatkozik be a magas barna, akinek göndör haja lágyan omlik a vállára. – Na és, eddig hogy tetszik az iskola?

– Azt hiszem, eltart egy darabig, míg eligazodom. Ez az épület tényleg hatalmas. De, amit eddig láttam, az nagyon tetszik.

– Igen, biztos nem lehet könnyű. Tucson egy nagyváros? – Vanessa, aki hosszú szőke haját bonyolult copfba fonva hordja, a magasból néz le rám.

– Több mint ötszázezer lakosa van – válaszolom.

Bólint.

– Akkor nem olyan nagy, mint San Francisco – feleli, hangjában egyfajta megvetéssel, vagy lehet, hogy csak képzelődöm?

– Nem, nem olyan nagy – válaszolom, és nem igazán tudom, mire véljem ezt a párbeszédet. Bizonyára csak kedvesek akarnak lenni, vagy mégsem?

– Hát, nekünk lassan mennünk kell. Később még biztosan találkozunk. – Maria még búcsúzóul integet nekem, majd Vanessával együtt elhagyja az osztálytermet. Bepakolom a holmim, majd a mellettem lévő helyre nézek. Bár Kate már rég összepakolt, továbbra is a székén ül, és kissé határozatlanul mered rám.

– Mi a következő órád? – kérdem.

– Kémia.

– Szuper. Nekem is. Megyünk együtt? Akkor nem kell újra a folyosókon bolyonganom, és te is mesélhetnél magadról egy kicsit.

Kate ajka végre mosolyra húzódik.

– Szívesen.

Az osztályteremből kilépve egy hosszú folyosón haladunk végig, amely a szekrényekhez vezet.

– Előbb el kell hoznom pár könyvet. Neked van már szekrényed?

Ismét a papírdarab után kotorászok, amire az óráimat jegyeztem fel. S néhány sorral lejjebb megtalálom a szekrény számát is.

– Igen – felelem, miközben körbenézek. Az egyik szekrénynek támaszkodó srácon megakad a szemem. A karjait mellkasa előtt keresztbe tette. Sötét pólót és egyszerű farmert visel, mégis úgy tűnik, mintha a ruháit kifejezetten rá szabták volna. Sötétszőke, enyhén göndör haja tökéletesen illik hozzá. Tisztára úgy fest, mintha egyenesen a szerelmesfilmek álompasi szerepeire teremtették volna. Ekkor felém pillant. Van valami intenzív a tekintetében, ami egy pillanatra zavarba hoz engem. Úgy érzem, mintha a kelleténél egy másodperccel tovább időzne rajta a tekintetem. Kényszerítem magam, hogy másfelé nézzek. Nem szívesen vallom be, de én sem vagyok mentes az előítéletektől, és ezt a dögös pasit látva rögtön egy tipikus kép jelenik meg a lelki szemeim előtt azokról a fickókról, akik reggeltől estig edzenek, a tökéletes Adonisz-testet célozva. Akik aztán órákig pózolnak a tükör előtt, hogy lássák, megérte-e a kemény munka. Közben pedig hülye szelfiket posztolnak az Instagramra: #sixpack #nophotoshop. Feltehetőleg ragaszkodnak hozzá, hogy a barátnőjük is rendszeresen elkísérje őket az edzőterembe, és utána legfeljebb egy kis salátát esznek, lehetőleg öntet nélkül. Szóval, ha valami, akkor ez baromira nem az én világom.

– Ő Ayden – szakít ki Kate a töprengéseimből. – Egy hónapja érkezett az iskolánkba.

Ebben a pillanatban Maria és Vanessa baktat oda hozzá. Pár szót váltanak, és rámosolyognak. Maria közben újra és újra játékosan a haját csavargatja.

– Időközben jó sok követője akadt, de továbbra is szingli – magyarázza Kate fontoskodva.

Én azonban csak megvonom a vállam.

– Jó neki.

Kate lenézően néz végig a srácon, s közben mintha a megfelelő szavakat keresné. Ő pedig mintha érezné a tekintetét, felé fordul, és a szeme egy pillanatra elsötétedik. Aztán ismét rám néz. Tekintetének intenzitásában továbbra is van valami lenyűgöző. Az ember szinte… csapdában érzi magát tőle.

– Lassan mennünk kéne, mindjárt kezdődik az óra – szakít ki Kate ismét a gondolataimból, mire sikerül elszakadnom Aydentől.

És máris úton vagyunk a következő óránkra. Próbálom memorizálni az útvonalat. A végtelenül hosszú folyosók nem könnyítik meg a dolgomat. Egy ponton aztán megállunk egy ajtó előtt, és Kate benyit rajta.

– Ha akarsz, nyugodtan ülhetsz mellém – javasolja, és csak akkor néz rám újra, amikor igent mondok és megköszönöm.

Az osztályterem fokozatosan megtelik, majd megszólal az óra kezdetét jelző csengő, amire az utolsó diák is felbukkan az ajtóban. Fogalmam sincs, miért jövök egy pillanatra olyan átkozottul zavarba. Hisz egyértelmű, hogy Ayden is diákként jár ebbe az iskolába. De hogy pont az én osztályomba? És különben is, miért zavar ez ennyire? Tekintete ismét felém vándorol, és ekkor meglátom azt a hihetetlen mélyzöldet a szemében. Telt ajkain csábos mosoly ül, amit ugyanúgy nem tudok mire vélni, ahogy a szeme ragyogását sem.

Leül a közvetlenül előttem lévő asztalhoz. A barna hajú fiú Ayden mellett máris élénk beszélgetésbe kezd vele. Úgy tűnik, nem csak a lányok körében népszerű.

Amint a csengő elhallgat, egy idősebb férfi lép be az osztályterembe. Ritkás, ősz haja kócosan meredezik minden irányba. A kelleténél minimum egy számmal nagyobb fehér köpenye lötyög vékony, csontos testén. Egész megjelenése egy őrült professzorra emlékeztet. És e gondolat megmosolyogtat.

Tekintete röviden végigpásztázza az osztályt, majd a tanár egy szó nélkül a tábla felé fordul, és felfirkant rá pár képletet.

– Öhm, Mr. Cats – szólítja meg egy göndör hajú lány. A férfi kissé zavartan fordul meg, mintha nem igazán tudná megfejteni a gondolataiból kiszakító hang forrását. Idegesen végigsimít a haján, még jobban összekócolva azt. Mire a két hajtincs, ami oldalt kikandikál, két macskafülnek lászik.

– Igen? – kérdi reszelős hangján.

– Új osztálytársunk van – magyarázza, és az én irányomba néz. A tanár követi a tekintetét, de mintha nem ismerné fel, pontosan kire gondolhat a lány. Nyilván az óra nagy részét háttal a diákoknak, a tábla felé fordulva tölti. Különben biztosan tudná, melyik arcot nem látta még.

Zavarát oldva felszólalok.

– A nevem Teresa Franklin. Nemrég költöztem ide Arizonából.

Pár másodpercig csak néz rám, majd arckifejezése egészen elkomorul, ahogy válaszol:

– Azt mondta, Arizonából?

Bólintok, mivel úgy tűnik, megerősítésre vár.

– Volt egyáltalán kémia a régi iskolájában?

Ismét bólintok, és hangosan hozzáteszem:

– Igen, és nagyon élveztem.

– Élvezte! – ismétli meg gúnyos hangnemben. – Egyszer volt két arizonai diákom. Állítólag ők is nagyon élvezték. Aminek persze köze nem volt a kémiához. Remélem, ez önnel másképp lesz. Mindenesetre majd meglátjuk – mondja, és már hátat is fordít, hogy befejezze az elkezdett képleteket.

Egy pillanatra úgy érzem, mint akit fejbe kólintottak, és nem tehetek róla, de képtelen vagyok visszatartani halkan feltörő nevetésemet. Na jó, valóban el tudnék képzelni sokkal szórakoztatóbb dolgokat is a kémiatanulásnál. De van valami egészen furcsa ebben a tanárban. Ha ez így megy tovább, legalább lesz egy óra, ami mindig tartogat számomra valami szórakoztatót.

Ekkor felpillantok, és a leggyönyörűbb zöld szempárba nézek, amit valaha is láttam. Amiről máris a mély, áthatolhatatlan erdők jutnak eszembe, a természet vadsága, de a csend és béke is, ami azokban uralkodik.

Ayden hátrafordul, és engem néz, mire először is muszáj nagy levegőt vennem. Az ajkára kiülő mosoly valóban lenyűgöző, és be kell vallanom, eléggé szexi.

– Milyen kedves mosoly. Szívesen megtudnám, mi járhat most a fejedben. – Magával ragadó tekintete egy pillanatra elidőzik az enyémen, majd elmosolyodik, és visszafordul az asztalához.

Na de mégis mi volt ez? Nagyot nyelek, és megpróbálok a táblára figyelni.

Kate a könyökével bökdös közben.

– Ki kell nyitnunk a könyvet – súgja oda nekem. Arckifejezése mintha azt sugallaná, hogy ettől nem túl boldog. – Vigyázz, Mr. Cats nehogy rajtakapjon, hogy flörtölsz az órán. Ha egyszer rád száll, neked annyi.

– Én nem flörtölök – sziszegem, és kinyitom a könyvet. – Mit csináljak, ha ez a srác azt hiszi, hogy mindenre valami hülye megjegyzést kell tennie? – Halkan mondom, mégis látom, ahogy Ayden rám hunyorog, és a szája sarka mosolyra rándul.

Szuper, gondolom. Így tegyen szert az ember barátokra.

Kimondottan örülök, amikor vége az órának. A nap hátralévő része már gyorsan eltelik. A rengeteg új benyomás miatt az idő csak úgy száguld. Megismerkedem az új tanárokkal és a többi osztálytársammal, és kimondottan örülök, hogy nem futok össze újra Aydennel. Bár még három mondatot sem váltottam vele, tisztán érzem, hogy az lesz a legjobb, ha ezentúl messzire elkerülöm. Az ilyen srácok általában csak bajt hoznak az emberre – na igen, már megint az előítéletek. De ismerem én jól a hozzá hasonlókat, vagy jobban mondva láttam, hogyan törik össze tucatjával a szíveket, anélkül, hogy igazán belegondolnának.

– Merre is laksz pontosan? – kérdi Kate tanítás után.

– Haight-Ashburyben, néhány háztömbnyire innen – válaszolom, a szomszédos utcákra mutatva.

Sugárzó mosoly jelent meg az arcán.

– Akkor egy irányba tartunk. Én Western Additionben lakom. Az sincs sokkal messzebb.

– Nagyszerű! – S örülök, hogy találtam valakit, aki a közelben lakik, és akivel majd iskola után is összefuthatunk. – Akkor mehetünk együtt – javaslom, amit Kate boldogan elfogad. Biztos vagyok benne, hogy jó barátok leszünk, és ez máris több, mint amire az első nap az új suliban számítottam.

3. fejezet

Így hát Kate-tel elindulunk az utcán, a buszmegálló felé tartunk. S alig teszünk meg pár métert, a körülöttünk lévő épületekre mutogatva máris lelkes mesélésbe kezd a városról.

– Abban a boltban ott a túloldalon találod a legjobb fánkot a városban. Ne számíts nagy választékra és mindenféle flancos ízre, mint a többi üzletben, de elképesztően finom. Imádni fogod – ígéri Kate.

Majd városnéző körútját a buszon is folytatja:

– Ó, és egyszer el kell mennünk a Coit Towerbe. Biztos hallottál már róla. Hihetetlen onnan a kilátás, bár legtöbbször túl sok ott a turista.

Ez a hatalmas lelkesedés némi mosolyra késztet. Egész nap nem láttam ilyen vidámnak és beszédesnek.

– Te aztán tényleg remekül kiismered itt magad – jegyzem meg.

De ő csak megvonja a vállát.

– Imádom San Franciscót, és remélem, te is megszereted majd a várost. Tudom, milyen nehéz beilleszkedni egy új helyen. – Egy pillanatig habozik, tekintete az ablakon át messzire réved. – Az apám informatikus. Számára maga volt a főnyeremény, amikor áthelyezték a Szilícium-völgybe, és megvette a mostani házunkat itt, San Franciscóban. Akkoriban még csak nyolcéves voltam, de már úgy megszoktam a régi iskolámat, és hát barátaim is voltak. Nem volt könnyű mindent elölről kezdenem. – Aztán az arca ismét felragyog, ahogy rám néz. – De ez már nagyon régen volt. Most már egyenesen imádom ezt a várost, ez az otthonom.

Kinézek az ablakon, és a házakat figyelem. Hazugság lenne azt mondani, hogy máris otthon érzem magam. Természetesen hiányoznak a barátaim és a régi lakásunk, még ha a mostaninál sokkal kisebb is volt. Néha még az idegesítő tanáraim is hiányoznak. De úgy vélem, hogy ez a költözés jó döntés volt, és hamarosan én is otthon fogom érezni magam ebben a városban.

Ismét a járókelőkre, és az utcán kóborló turistákra nézek. Majd hirtelen elmosódik a kép. Egy fényfolt vetül arra a valakire, akit az imént megpillantottam, és bosszúsan hunyorgok.

– Ne már, megint – nyögöm, a lehunyt szemhéjamat dörgölve.

– Jól vagy? Belement valami a szemedbe? – kérdi Kate.

Fejemet rázva lassan kinyitom a szemem. A látómezőm továbbra is homályos, de mintha javulna a helyzet.

– Egy pillanatra nem láttam rendesen – magyarázom. Kate aggódó pillantását látva próbálom megnyugtatni. – Semmi vész. Már korábban is volt ilyen, de az évek során sokat javult a helyzet. Voltaképp már teljesen el is tűnt. – Annál ijesztőbbnek találom, hogy most úgy látszik, megint kezdődik. – Gyerekkoromban sokkal rosszabb volt. Állandóan visszatért ez a homályos látómező, amiben éles fényvillanások jelentek meg. Ezek rendszerint addig sűrűsödtek és koncentrálódtak egyetlen pontra, míg már nem is láttam mást rajta kívül. Olyan gyakran bámultam magam elé, és néztem ezt a bizonyos pontot, hogy egy idő után anyám rájött, hogy valami nem stimmel a szememmel.

– Ez ijesztően hangzik. És mit mondtak az orvosok?

– A szemészek elég tanácstalanok voltak, hogy pontosan milyen látáshiba lehet a dolog hátterében, de a legtöbbjük az üvegtesti homályban kereste az okát. Ugyanis rövidlátó vagyok, és ez a két probléma gyakran egymást erősíti. Mindenesetre szemüveget kaptam, és a panaszaim idővel megszűntek. Olykor azonban még mindig visszatérnek.

– Szörnyű, hogy ennél többet nem lehet ellene tenni – feleli Kate együttérzően.

Én azonban csak megvonom a vállam, és egy laza mosollyal próbálkozom.

– Ahogy mondtam, nem vészes, és igazából csak nagyon ritkán fordul elő.

Az ablaknak támasztom a fejem, és igyekszem elfojtani a késztetést, hogy újra megdörzsöljem a szemem. Óvatosan az utcára és a járókelőkre fordítom a tekintetemet. Minden normális, a látásom ismét rendben.

– Mindjárt leszállunk – emlékeztet Kate. Felállok, és követem az imbolygó buszon. A megállóba érve a járdára lépünk.

– Hát akkor, holnap találkozunk – búcsúzik el Kate.

– Nincs kedved feljönni hozzánk kicsit? Beszélgethetnénk egyet.

Kate arcán egy széles mosoly jelenik meg, de aztán ahogy jött, olyan gyorsan el is tűnik.

– Anyukám vár otthon.

Rájövök, hogy hiába is javasolnám, hogy hívja fel az anyját.

– De majd megbeszélem vele, és talán a következő napokban felugrom hozzád. Szívesen megmutatom a környéket is.

Kissé zavarban vagyok, de azért hálásan bólintok. Azért elég furcsa, hogy ennyi idősen még mindig mindent meg kell beszélnie az anyjával.

– Örömmel – mondom, majd búcsút intek neki, és gyalog teszem meg hazáig az út hátralévő részét.

Errefelé már jóval kihaltabbak az utcák, és ahogy befordulok egy mellékutcába, hirtelen nagyon magányosnak érzem magam. Teresa, egyedül a nagyvárosban, fut át a fejemen, és ismét mosolyognom kell.

„Milyen kedves mosoly”, hallom Ayden hangját az emlékezetemben, és saját magamon bosszankodva forgatom a szemem. Hogy minek kellett már megint erre a fickóra gondolnom. Szorosabbra húzom a dzsekimet. Hideg szél fúj, bizonyára a tenger miatt. Érzem a sót a levegőben, a tenger jellegzetes illatát. Már reszketek, és a szívverésem is felgyorsul. Egyfajta nyugtalanító érzés lesz úrrá rajtam, de sem az okát nem tudnám megmondani, sem pontosan leírni ezt az érzést. Na igen, a környék pillanatnyilag nem tűnik valami bizalomgerjesztőnek, de ma reggel egyszer már megtettem ezt az utat, mi baj lehet.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve megfordulok, de nem látok semmit és senkit. Mégis mit vártam? S bár a józan ész azt súgja, nincs mitől félnem, a lépteim szinte maguktól kapcsolnak nagyobb sebességre. Végül már csaknem futok, amikor befordulok az utcába, ahol a házunk áll.

Levegő után kapkodva érek az ajtóhoz, sietve előhalászom a kulcsot, és remegő kézzel a zárba dugom. Még utoljára hátrapillantok a vállam fölött, majd belököm az ajtót, és bebotorkálok a lakásba. Rögtön bezárom magam mögött az ajtót, és a falnak támaszkodom. Pár másodperc, és máris lehull rólam az előbbi rémület, és bosszankodva csóválom a fejem. Az elmúlt napokban megélt változások bizonyára sokkal jobban kimerítettek, mint gondoltam. Ismét mély levegőt veszek, és elhatározom, hogy először is valami ennivaló után nézek. Utána pedig pihenek egy kicsit.

Egy gyors rizses ételt készítek, majd a kanapén helyezem kényelembe magam. Normál esetben mindig a konyhában étkezünk, de amikor anyám nincs itthon, élvezem ezt a kis szabadságot. Bekapcsolom a tévét, de hamar rájövök, hogy semmi izgalmas nincs benne. Elpakolom az edényt a mosogatógépbe, és a maradék ételt elteszem a hűtőbe anyámnak. Aztán elvonulok a szobámba. Milyen jó lett volna, ha Kate feljön, és egy kicsit jobban megismerhettük volna egymást. Kíváncsi lennék, hogy az anyja tényleg ennyire szigorú-e, vagy valami egészen más áll a hátterében annak, hogy inkább hazament.

Az éjjeliszekrényemen heverő könyvért nyúlok, és már épp belefognék az olvasásba, amikor a Frida néni festményeit tartalmazó dobozon akad meg a szemem. Sebtében felállok, és kiveszem az egyik képet. Egy rétet ábrázol, melyen szirmaikat bontogató virágok hajladoznak a szélben. Fölötte az ég lágy narancssárga és vörös árnyalatban játszik, a távolban sötétség közelít. Naplemente a réten, talán valahol San Francisco külvárosában. Micsoda ragyogó színek, s bár a kép alapvetően békés benyomást kelt, én mégis némi feszültséget érzek benne.

Egyszerűen nem tudom letenni. Egyre több részletet fedezek fel benne. Egy madarat, mely első látásra csupán apró pontnak látszik az égen, mégis olyan jól kidolgozott, hogy a nézőnek semmi kétsége sem lehet afelől, hogy ez egy varjú. Magas páfrányokat a virágok között. Egy apró bogár ül a levélen. A szirmok alatt, a föld közelében más növények is nőnek. Mikor közelebbről is megnézem, szinte elakad a lélegzetem. A döbbenettől megrázkódom, csaknem elejtem a képet. Hogyhogy ezt eddig nem vettem észre? A virágok közt tisztán látszik egy szempár. Sárga íriszek a keskeny pupillák körül. Olyan valóságosnak és élőnek tűnnek, tele élettel és… tűzzel. Igen, van bennük valami vad és féktelen. És ahogy továbbvándorol a tekintetem, még több ilyen szempárt fedezek fel. Ott ragyognak mindenféle színben: vörösben, barnában, zöldben, kékben, sárgában. Egyre jobban kiemelkednek, a sok virág szinte eltűnik a szemek sokaságának hátterében. Mi lehet ez, amit Frida idefestett?

Ekkor valami nehéz és hideg dolgot érzek a vállamon, levegő után kapkodva, ijedten ejtem el a képet.

– Ó, bocsánat – mondja anyám, és alig tudja visszatartani a nevetést. Lehajol hozzám, és most már ő is a képet nézi, amit az előbb a kezemben tartottam. – Csak nem megint Frida művészetét csodálod? – Elmosolyodik. – Hát, ha mást nem is, úgy tűnik, egyvalakit mindenképp sikerült levennie a lábáról.

– Ez egyszerűen hihetetlen – felelem, és a képért nyúlok. Most, hogy már tudom, hol rejtőzik a sok szempár, azonnal meglátom őket. Igen, itt vannak, és nem győzök csodálkozni, hogyhogy eddig nem vettem észre. Rámutatok az egyikre, és így folytatom:

– Őrület, micsoda kifinomult technikával vitte fel ezeket a szemeket a képre. – Anyám felé fordulok, hogy a műalkotást ő is szemügyre vehesse.

– Szemek? – kérdi kissé zavartan.

Bólintok, és megmutatom neki. Anyám jobbra-balra billenti a fejét, próbálja kivenni, de végül csak megvonja a vállát.

– Nem tudom, te mit látsz. Én csak néhány virágot és fűszálat tudok kivenni.

– De hát itt! – Most egészen közel hajolok hozzá, és az ujjammal egyenesen rámutatok. Majd a következő szempárra. – Itt mindenütt szemek vannak elrejtve. Először én sem vettem észre. De ha már tudod, hol kell keresni őket… Hihetetlenül lenyűgöző, ahogy megfestette. Amilyen erőt sugároz magából…

Anyám megsimogatja a fejem, és legnagyobb csalódottságomra ismét csak azt mondja:

– Sajnálom, én nem látok semmit. De hát a művészet már csak ilyen, mindenki mást lát benne. Valószínűleg ez az, ami olyan különlegessé teszi a nagy művészek alkotásait. Bár én Fridát azért nem sorolnám közéjük, de hát mit tudok én a művészetekről?

Feláll. Úgy tűnik, ezzel lezártnak tekinti a témát. Még egyszer belenézek a ragyogó szemekbe, amik csak úgy égnek az elevenségtől.

– Főztél? Mert ha nem, gyorsan készítek valamit.

– A hűtőben van – válaszolom.

– Köszönöm, hogy megcsináltad – feleli, és várakozón áll az ajtóban. – Te is jössz? Nagyon érdekelne, milyen volt az első napod az iskolában.

Bólintok, félreteszem a képet, és követem. Az ajtóban még utoljára visszanézek rá. Egyfajta szomorúság jár át, és azon tűnődöm, vajon miért nem akarja anyám meglátni a nyilvánvalót, ami ott van a szeme előtt.

4. fejezet

– Fáradtnak tűnsz – állapítja meg Kate néhány nappal később. Matek volt az első óránk, és bár szeretem ezt a tárgyat, alig bírom nyitva tartani a szemem. Az ezt követő órák is kiveszik minden erőmet. Most azonban már szerencsére úton vagyunk az ebédlőbe.

– Csak rosszul aludtam – magyarázom, és elnyomok egy ásítást. Ez az éjszaka tényleg nem volt valami jó. Folyton felébredtem, fáztam, vagy csak nyugtalanul forgolódtam egyik oldalamról a másikra.

– Nem csodálom, biztos sok volt ez neked mostanában – feleli Kate. – Egy vadidegen városba költözni, új iskolába járni, ez eléggé kikészíti az embert.

– Azért nem olyan rossz a helyzet – válaszolom vigyorogva. – Ahhoz még kéne pár hosszú éjszaka, hogy teljesen kifeküdjek.

– Hosszú éjszaka? Nem gondoltam volna, hogy rögtön beleveted magad az éjszakai életbe, ráadásul hétközben – szólal meg mögöttem egy dallamos hang, amit érdekes módon azonnal felismerek, holott csak egyszer hallottam életemben. Megfordulok, és egyenesen Ayden szemébe nézek. Kissé meghökkenve hátrálok egy lépést, mígnem a mögöttem lévő szekrénynek ütközöm.

– Nem bulizni voltam – vágom rá, bár nem igazán értem, mi baj lenne azzal, hogy este elmenjek a barátaimmal szórakozni.

– Á, és ha nem, akkor mondd csak, mi okoz neked álmatlan éjszakákat? – Jobb karjával közvetlenül a fejem mellett a szekrénynek támaszkodik, és kicsit közelebb hajol hozzám. Szeme szikrákat szór, és a benne lévő zöldet képtelenség szavakba önteni. Ez az önelégült vigyor a képén azonban életre hív bennem valamit, ami szerencsére nem más, mint a szarkazmus. Segít abban, hogy ismét megszólalhassak.

– És ha történetesen egy rendkívül elfoglalt nő vagyok, és az estéimet azzal töltöm, hogy megpróbálom megoldani a világ problémáit? Ugyanis volna itt pár igen fontos kérdés, mint például, hol máshol lehetne összehozni a diákokat, ami nem a konnektorok mellett van, mégis fel tudják tölteni az okostelefonjaikat? Vagy mit lehetne tenni a menzákra jellemző ételpazarlás ellen? És mit tegyen az ember, ha állandóan valami furcsa fickó bámul rá, azzal a különös zöld szemével?

– Ó, már értem, hát nem csoda, hogy egy szemhunyásnyit sem tudsz aludni, ha ilyen fontos dolgok járnak a fejedben. Szerencsédre jómagam is egy ilyen gondolkodó típus volnék, és már én is sokat töprengtem ezeken a kérdéseken. Az iskola például bevehetné a technikaórák tananyagába az ingyenes akkuk építését. Akkor egész biztos népszerű tantárgy lenne. Az élelmiszerpazarlásról csak annyit tudok mondani, hogy arra már most is van megoldásunk. Minden maradékot összegyűjtünk, és a hét végén ragut eszünk. Ami pedig az utolsó kérdést illeti… – Hangja ekkor mély, füstös tónusra vált. Kicsit közelebb hajol hozzám, hogy szinte összeér az arcunk. – Azt hiszem, ezt nyugodtan rábízhatjuk a képzeletedre.

Az ajkán megjelenő széles mosoly egyenesen észbontó.

Ám amilyen hirtelen ott termett, olyan hirtelen fordul el most tőlem. Még sokáig a fülembe cseng viszont a hihetetlenül szép nevetése, és képtelen vagyok mást tenni, mint hogy megrázom a fejem. Mindenesetre úgy tűnik, Ayden mégsem az a szótlan fajta.

Ebben a pillanatban észreveszem, ahogy Kate csak áll mellettem némán, és engem figyel. Megvonom a vállam.

– Furcsa fickó – mondom, és intek, hogy kövessen.

Együtt megyünk az ebédlőbe. Kate otthonról hozott ebédet, így míg én az ételpultnál várakozom, ő elindul, hogy helyet keressen. Veszek magamnak egy salátát, egy szelet pizzát és egy nagy pohár kólát. Majd körülnézek. A terem eléggé tele van, szinte alig látni szabad asztalt, Kate-et keresem. Menet közben ide-oda forgolódom, de csak csupa ismeretlen arcot látok. Egyszer csak hallom, ahogy valaki azt kiáltja: „Teresa!” Megfordulok… de túl hirtelen… és a tálcám megbillen. Még látom, ahogy a kólám egy lassított felvételhez hasonlóan kiborul és nagyot fröccsen. Halálra vált arccal próbálom elkerülni az elkerülhetetlent, de nem tehetek semmit: az ital a mellettem lévő asztalnál ülő lány ölében landol. A lány felsikít, felpattan a helyéről, és egy pillanatra kővé dermedve áll egy helyben.

– Nagyon sajnálom – mondom azonnal.

Maria lassan felém fordul, és ellenséges pillantást vet rám.

– A tucsoni csaj – állapítja meg. – Te meg mit képzelsz, mi a fenét művelsz? Most nézd meg, hogy nézek ki! Az egész ruhám csupa kóla! Ezért még megfizetsz! Ugye tudod, hogy ezek a cuccok baromi drágák voltak?

– Nem volt szándékos, és mint mondtam, nagyon sajnálom – próbálom megnyugtatni, a jelek szerint nem túl nagy sikerrel.

– Nyugodtan megspórolhatod a kifogásaidat. Hogy lehet valaki ennyire ügyetlen! Holnap már hozhatod is a pénzt. – A tekintete fel-alá vándorol rajtam. – Bár, ahogy elnézem, úgysem tudod kifizetni. Azon csodálkozom, hogy egy magadfajta egyáltalán hogyan engedheti meg magának ezt az iskolát? – Felhúzza az orrát. – Úgyhogy inkább tartsd meg a pénzt, neked valószínűleg nagyobb szükséged van rá, mint nekem.

– Ezzel meg mit akarsz? – szegezem neki. – Bocsánatot kértem. Nem értem, mire jó ez a cirkusz?

Úgy néz rám, mintha egy undorító rovar lennék.

– Szóval azt mondod, megjátszom magam? Hallasz te még rólam, ezt megígérhetem neked.

Majd sokatmondóan a barátnőire néz, fogja a táskáját, és faképnél hagy. Én csak megrázom a fejem, és odamegyek Kate-hez, aki ugyanúgy bámul rám, mint az egész terem.

– Ez nem volt semmi – motyogja.

Bólintok.

– Hát igen, remek kezdés.

– Maria beképzelt, és hideg, mint a jég. A legjobb, ha nem keresztezed az útját.

– Kösz a tanácsot, de egy kissé elkésett – állapítom meg, és máris valami szörnyűséget sejtek.

Szó nélkül eszünk, én pedig igyekszem a többiek kíváncsi pillantásairól, amennyire csak lehet, nem tudomást venni. Tényleg nem így képzeltem el ezt a napot.

Együtt hagyjuk el az ebédlőt, az egyik folyosón azonban elválnak útjaink.

– Jó szórakozást a fizikához – mondom.

– Ez az óra tényleg egész érdekes, szóval… – Kate megvonja a vállát, és búcsút int nekem.

A szekrényemhez megyek, hogy kivegyem a könyveimet. Már épp készülök, hogy becsukjam, amikor hirtelen valami nekem ütközik. Méghozzá akkora erővel, hogy az ajtónak csapódom, a szemüvegem lecsúszik az orromról, és a földre esik. A Maria és Vanessa páros, ajkukon gúnyos vigyorral, most felülről néz le rám. Tekintetük ellenséges és rosszindulattól terhes.

– Upsz – nevet Maria, aki időközben átöltözött a sportruhájába. – Hát igen, ilyen az, ha mások útjába állsz.

Felvont szemöldökkel hitetlenkedve nézek rá.

– Ez komoly? Így bosszulod meg, mert véletlenül rád borítottam a kólámat?

– Mintha véletlen lett volna… – sziszegi Vanessa. Csak most veszem észre, hogy az orrát szemmel láthatóan már plasztikázták, ahogy a mellét is. Mindketten megfordulnak, és tesznek egy lépést. Lehajolok, hogy felvegyem a szemüvegem, amikor hirtelen egy láb tűnik fel mellettem, és mielőtt bármit is tehetnék, rátapos a lencsére, ami hangos roppanással összetörik.

– Te megőrültél? – sziszegem, és újra felegyenesedem. Maria cipője továbbra is a szemüvegemen, az üveget körkörösen nyomja a padlóba, mintha csak egy cigarattacsikket taposna el.

– Ó, hát ilyet! Nagyon sajnálom – közli szarkasztikus hangnemben. Vanessa mellette áll, és hülyén vigyorog.

– Azt hiszem elkéne neked egy új szemüveg. A régi úgysem volt már jó, nem te mondtad, milyen vaksi vagy, hogy még a kólát is sikerült véletlenül rám öntened?

Csak bámulok rá, és forr bennem a düh. Nem tudom elhinni, hogy ez tényleg megtörténik.

– Ugye, ezt nem mondjátok komolyan?! Hány évesek is vagytok? Öt? Bocsánatot kértem, mi mást tehetnék még?

– Nem vagy ide való, közénk meg aztán pláne nem. Ezt jobb, ha megjegyzed, különben teszünk róla, hogy közelebbről is megismerj.

Arcukon széles vigyorral tovalebbennek, és otthagynak engem.

Lehajolok, hogy megnézzem a szemüvegem. Ami tényleg teljesen tönkrement. Dühösen csikorgatom a fogam. Mielőtt órára indulnék, még útba ejtem a mosdót, hogy betegyem a kontaktlencsémet. Szerencsére mindig van nálam, mert néha nagyon fáj a fejem, és akkor segít, ha egy időre leveszem a szemüveget.

A tükör előtt állok, egyik kezemmel a jobb szememet feszítem, míg a kontaktlencse a bal kezem mutatóujján van. Nem kellemes eljárás, de idővel begyakorolja az ember. Ujjamat épp a szemem felé közelítem, amikor a fény mögöttem pislákolni kezd. Zavartan megállok, ekkor a fény kialszik. Remek, a lencsét roppant nagy élvezet ilyen rossz fényviszonyok között a szembe helyezni. Sóhajtok, és újra nekilátok, belenézek a tükörbe, és ekkor valami felvillan a szemem előtt.

– A fenébe! – nyögöm. – Erre most igazán semmi szükségem.

Már annyira fáradt lenne a szemem, hogy ilyen érzékenyen reagálna a dolgokra? Abbahagyom a próbálkozást, rövid időre lehunyom a szemhéjam, és mély levegőt veszek.