Jenn Lyons: The Name of All Things

Copyright © 2019 by Jenn Lyons

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jenn Lyons: The Name of All Things

Tor Books, a registered trademark of Macmillan Publishing Group, LLC., New York, 2019

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978-963-419-757-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-772-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Magyar Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kalocsai Judit

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: fantasy

Bethanynek,

akinek hite és barátsága

aranyat ér.

A BIRODALOM TARTOMÁNYAI

(A MEGHÓDÍTÁSUK SORRENDJÉBEN)

Quur – Quur valójában nem tartomány, hanem városállam, amelyet Qhuaras istenkirály vezetett. Őt Simillion ölte meg, aki rövid úton Simillion császárnak kiáltotta ki magát, és aki ezután kiterjesztette Quur határait. Quur továbbra is az azonos nevű birodalom fővárosa.

Eamithon – QSz. sz. (a Quuri Számítás szerint) 1-ben csatlakozott a Birodalomhoz Simillion császár és az istenkirálynő, Dina házassága útján. Ez volt az egyetlen tartomány, amely erőszak nélkül került a Birodalomhoz, így az ország többi részéhez képest polgárai óriási privilégiumokban, valamint szabadságban részesülnek.

Khorvesh – Nerikan császár QSz. sz. 5-ben csatolta a Birodalomhoz, a terület előző istenkirálya, Ynis halála után. Az őslakos thriss népességet vagy lemészárolták, vagy kiszorították. Az eamithoniak és a quuriak leszármazottai, akik az annektálás után ideköltöztek, azóta híressé váltak csatatéren mutatott bátorságukról és hozzáértésükről.

Kazivar – Nerikan császár QSz. sz. 43-ban foglalta el, egy negyvenkét évvel korábban kezdődő hadjárat zárlataként. A terjeszkedés azzal indult, hogy Simillion császár meggyilkolta a terület istenkirályát, Nemesant. Az őslakos népesség jó részét erőszakkal beolvasztották a Birodalomba, amely több mint ezer évig nem terjeszkedett tovább. Ezt jórészt Építő Samar császár terjeszkedésellenes irányultsága eredményezte.

Raenena – QSz. sz. 1533-ban foglalta el a Birodalom, Atrin Kandor császár vezetésével. Vitatható, hogy a tartományt elfoglalták-e, vagy egyszerűen jogot formáltak rá. A legtöbben úgy hiszik, Kandor végzett a helyi drethekkel, hogy könnyebben hozzáférhessen a terület ércbányáihoz.

Jorat – QSz. sz. 1612-ben foglalta el a Birodalom, Khorsal istenkirály halála után. Őt maga Kandor császár ölte meg. Ugyanezen hadjárat részeként Kandor gátat épített a Zaibur-folyónak, hogy elárassza a Végtelen Szurdokot. Így jött létre a Jorat-tó és a Démonzuhatag, valamint Atrine, amelyből később Jorat fővárosa lett.

Kirpis – QSz. sz. 1699-ben foglalta el Kandor császár, aki kiűzte a Kirpis-terület vané népességét, beleértve a királyukat, Terindelt is. A kirpis vanék ezután a Manolban telepedtek le, manol vané társaik mellett. Kandor császár QSz. sz. 1709-ben követte őket, ám megölték a megszállási kísérlet során. A kardja, Urthaenriel, más néven Istengyilkos, elveszett.

Marakor – QSz. sz. 1962-ben foglalta el Jalore császár. Ezzel fejeződött be a kétszáznegyven éves hadjárat, amely a különböző városállamokat és a terület különálló klánjait volt hivatott egyesíteni. Az addig névtelen tartománynak Jalore adta a Marakor nevet (amit egyik klán sem akart, és nem is fogadott el). Emellett szélsőséges erejű megtorlást mért a népesség lázadó tagjaira, büntetésképp kitartó engedetlenségük miatt.

Yor – QSz. sz. 2044-ben, a közelmúltban foglalta el Gendal császár. Gendal még Urthaenriel nélkül is gondoskodott Yor két istenkirálya, Cherthog és Suless haláláról. A terület azonban a mai napig sivár, és a polgárai továbbra sem örülnek a quuri uralomnak. Jelenlegi hercegük, Azhen Kaen nagyobbrészt yori származású, ám egyben a 2044-es hódításban részt vevő egyik quuri tábornoknak is az unokája.

ELŐSZÓ

Drága Var nagyuram!

Íme a beszámoló, amelyet a Joratban jelenleg fennálló helyzettel kapcsolatban kértél. Csaltam, és kihasználtam, hogy maga Janel mondta el a történetet, de úgy a legjobb, ha egyenesen a forrásból merítünk, nem igaz? És még a kisöcséd is benne van, amit bizonyára pompásnak találsz majd.

Korántsem annyi minden az én agyszüleményem, mint hinnéd – sokat segít, ha van egy ereklye, amellyel az ember ellenőrizheti a tényeket. A barátunk kiegészítései is hasznosnak bizonyultak. Kezdetben nem akart segíteni, de sikerült jobb belátásra bírnom. Biztos, hogy valamikor többé-kevésbé összerendezte volna a feljegyzéseit, azonban nincs időnk efféle tudományos igényű marhaságokra. Nem akarok bántó lenni, de olvastad már a jegyzeteit? Imádja a szavakat, mi?

Örülök, amiért úgy döntöttem, jobb lesz, ha ezt én csinálom.

Remélem, megbocsátod, hogy néha éltem a művészi szabadsággal, de ha az a taknyos D’Lorus megteheti, akkor én miért ne tehetném? Elhintettem itt-ott néhány személyes hangvételű megjegyzést.

Na szóval, kiderült, hogy igenis felül lehet múlni azt, ha az ember megöli a császárt, kiszabadítja az összes démont, elpusztítja Quur fővárosának egyik felét, de persze…

…te is tudod, mennyire szeretem, ha egy történetnek boldog vége van.

Örökké hű és engedelmes szolgád:

Senera

I. RÉSZ

BESZÉLGETÉSEK A VIHARPINCÉBEN

Jorat tartomány, Quuri Birodalom,

két nappal azután, hogy Kihrin D’Mon visszatért Quurba

A férfiak megálltak a kaptató aljában, hogy lerázzák sallíköpenyükről a vizet. Mögöttük apró villanás látszott a fekete égen, aztán hirtelen vakító világosság öntötte el. A következő pillanatban mennydörgés morajlott végig a fejük felett. Megnyílt az ég, hogy elárassza a földet.

– Csukjátok be azt az ajtót!

Mielőtt még reagálhattak volna, Szégyen, a szürke tűzvérű kanca átfurakodott mellettük. Menet közben hátralökte a súlyos tölgyből készült keresztrudat, az erőteljes szél pedig belekapaszkodott a szabaddá vált ajtóba, így a két férfi csak küszködve tudta visszatolni a helyére. Az egyikük elhúzta a reteszt.

Odabent csend honolt, hiába süvített kint a szél. Kihrin a társához fordult.

– Mit is mondtál, miért nem Atrinéba mentünk?

A másik férfi, egy termetes alak, akinek fehér, csillag alakú anyajegy látszott a homlokán, felmordult.

– Atrinéban túl sok a birodalmi katona.

– Ja, igen. Tényleg. – Kihrin gyanakodva szemlélte a kőépület belsejét. – Csillag, tudom, mennyire szereted a lovakat, de… ez egy pajta?

Ahogy Kihrin D’Mon előrébb sétált, a csűr egy domboldalba épített, kőfalú barlanggá szélesedett. Hátul egész kis ménes gyülekezett, tele tágra nyílt szemű lovakkal, amelyek minden egyes mennydörgésre hátracsapták a fülüket. Szégyen, Kihrin szürke tűzvérűje csatlakozott hozzájuk, pontosabban a jelen lévő két, fekete tűzvérű csődörhöz. Szégyen egy túlméretezett kancának tűnt, míg a két csődör nem egészen lószerű természete vörös szemükben és a lábukon húzódó tigriscsíkokban mutatkozott meg. A többi hátas úgy gyülekezett körülöttük, akár a szülői védelemre vágyó kisgyerekek.

– Nekem aztán ne sírjon miatta, ha vemhes lesz… – motyogta Kihrin.

Az egyik hátsó folyosóról egy tarka bőrű, idős asszony sietett a bejárathoz.

– Jól csukjátok be azt az ajtót, világos? Ilyen rettenetes vihart még sose láttam… – Elhallgatott, ahogy végigmérte Csillagot.

Kihrin nem hibáztatta: Csillag egyetlen pillantással menekülésre késztetett volna bárkit. Kihrin magasabb volt, de társa kétszer olyan szélesre nőtt, és legalább olyan durvának tűnt, mint a kinti időjárás. A bordélyházban, ahol Kihrin nevelkedett, azonnal felvették volna kidobónak.

A vénasszony rákacsintott a férfira.

– Bizony, kanca. – Csillag felnevetett, közben meghúzgálta őszülő fekete hajának egyik tincsét. – És téged is jó látni. Párnákra lesz szükségünk, meg hogy Hamarratus a főhelyre kerüljön. Sajnáljuk, hogy ilyen későn ügettünk be, nem számítottunk a viharra. – A homlokához érintette két mutatóujját, aztán derékból meghajolt.

Kihrin sosem hallott Csillagtól egymás után kettőnél több mondatot. Sőt, meghajolni sem látta – sem főúrnak, sem másnak.

Hékás! Ki az a Hamarratus?[1]

– Ugyan, semmi baj! – Az idős asszony megtorpant, és Kihrin felé fordult. – Na, legalább te itt vagy. Menj az óvóhelyre! Már vár téged. Jobb lesz, ha sietsz, amíg forró a ragu.

Kihrin letette a csomagját a szénával felszórt földre.

– Sajnálom, asszonyom, de itt valami félreértés történt. Senki sem vár engem.

Az idős nő meglepettnek tűnt.

– Hát nem Kihrin a neved?

Az ifjú férfi, akit nagyon is Kihrinnek hívtak, megállta a késztetést, hogy fegyvert rántson. Nem sokon múlt.

– Kitől hallotta ezt a nevet?

– Az asszonyod mondta, hogy erre jársz majd.[2] – A nő a domboldalba vezető alagútra mutatott. – Már vár téged. Azt mondta, figyeljek egy magas, idegen fizimiskájú fickóra, akinek szőke a haja. És az te vagy, nem? Hiszen a Birodalom másik feléről származhatsz! Egyetlen helyi sem öltözne így. – A nő szeme Kihrin mishájára és kefjére rebbent, mintha azok felérnének egy tanúvallomással.

– Az asszonyom? – Kihrin összenézett Csillaggal. Nem minden nőismerőse volt a barátja. – Senki sem tudja, hogy itt vagyok. A pokolba, még én sem tudom, hol lehetünk! – Kihrin keze rátalált az övén lógó tőr markolatára.

– Én itt maradok, gondoskodom a lovakról – javasolta Csillag.

– Jól hangzik. Ha meghallanád a halálhörgésemet, állj értem bosszút!

Csillag vállat vont.

– Mégis hogyan? Nem az enyém az a díszes kard.

Kihrinnél látszólag nem volt más fegyver, csak egy tőr. Ha a lovásznő különösnek is gondolta a megjegyzést, annak nem adott hangot.

– Na, gyere, csődör csikóm! – intett Csillagnak a nő. – Segíts egy idős asszonynak megitatni a lovakat!

Kihrin elindult valami felé, ami a reményei szerint egy kocsma volt.

A folyosó a boltozatos kőistállóból egy széles társalgóba vezetett, amely olyan mélyre hatolt a domboldalban, hogy szabályosan a föld alatt volt. Ennek ellenére így is keringett bent a friss levegő, megrebbentve a mennyezetről lógó, sokszínű lobogókat.

A rengeteg szín Kihrint a Főváros uralkodóházaira emlékeztette, habár gyanította, hogy ezeknek itt más jelentése van. Az uralkodóházak Joratban nem rendelkeztek erős jelenléttel; Kihrin gyanította, hogy ez a tartomány javára vált.

Észrevette, hogy a központi teremből három átjáró nyílik amellett, amelyen át ő érkezett. Sehogy sem állapíthatta meg, hogy bármelyik is kifelé vezet-e, de szerette, ha minél több lehetőségből választhat. A kocsmában emellett jól felszerelt söntést is látott, kidobókat nem, a konyhából pedig sülő hús illata szivárgott. Tökéletes.

A jorati városiak itt bújtak meg az időjárás elől, sokan épp a délutáni étküket költötték el. Kihrin igyekezett nem megbámulni őket; a joratiak bőrszíne éppolyan változatosnak bizonyult, mint a lovaik, és hasonló mintázatok is látszottak rajtuk. Mindenki hosszú, egyenes frizurát viselt – kibontva vagy bonyolult, díszes fonatokban. Némelyik városi leborotválta a feje két oldalát, csak egyetlen sávot hagyott meg, ezzel utánozva a lovak sörényét. És mindannyian vagy földszínű ruhát öltöttek, vagy élénk árnyalatúakat, a birtokukban lévő összes ékszerrel. Kihrin nem tudta eldönteni, a stílusok közötti különbség vajon a rangjukat jelöli-e, vagy valamilyen más társadalmi szimbólum, de látszólag független volt az egyének nemétől.[3]

A városiak nála jóval kevésbé illedelmes pillantásokat vetettek felé. Minden beszélgetés elhallgatott.

– Kihrin?

Az ifjú férfi a hang irányába fordult, és megpillantott egy hozzá hasonló korú nőt, aki a tűz mellett állt.

Kihrin lélegzete elakadt.

A nő éppúgy jorati volt, ahogy itt mindenki más, mégsem hasonlított egyikükre sem. Mindene vörösben pompázott: a bőre vörösesbarna, a szeme, akár a rubin. Kihrin olyan sokszor elképzelte a találkozásukat, hogy egészen nevetségesnek találta ezt a pillanatot. Egy Xaltorath nevű démonherceg évekkel ezelőtt egyszer megmutatta Kihrinnek a nő képét, ő pedig azóta képtelen volt megszabadulni az emléktől. Ez a nő jelentette a mércét, amelyhez minden más szépséget viszonyított.

És most itt állt. Pontosan előtte.

Lehetetlen. Teljes mértékben hihetetlennek tűnt, hogy elutazik Joratba, és az első sörivóban összefut álmai asszonyával. A Szerencseistennő általában kivételezett vele, sokkal inkább, mint másokkal, de azért mindennek volt határa.

Tehát ez csak valami cselfogás lehetett. Csali.

Kihrin hirtelen sértve érezte magát; még csak nem is volt túl kifinomult csapda.

A nő mosolya ragyogóbbnak tűnt a napnál is, szinte káprázott tőle az ifjú szeme.

– Úgy örülök, hogy itt vagy! Kérlek, csatlakozz hozzánk! – intett maga mellé. Egy vékony, kis termetű, Quur nyugati feléből származó férfi ült ott papi talárban és agoléban. Látszólag belenyugodott a felesleges harmadik személy szerepébe.

A nő arcáról lehervadt a mosoly, amikor Kihrin újra a tőre markolatára tette a kezét.

– Azt hiszem, még nem találkoztunk – mondta az ifjú. – Kihrin vagyok. Hát te?

A nő szemében kihunyt az öröm.

– Nem emlékszel rám.

– Megismétlem: sosem találkoztunk.

A közelben ülők mormogni kezdtek, hátul még talpra is állt egy férfi. Kétségkívül úgy érezték, meg kell védeniük a sajátjukat egy ismeretlen idegentől.

A nő a vendégek felé fordult, és leintette őket.

– Semmi baj! Ő a vendégem. Mindenkit meghívok egy italra.

Erre aztán éljenzéssel reagáltak, meg némi nevetéssel, mintha a nő valami vicceset mondott volna. Kihrinnek ez újabb okot adott arra, hogy gyanakodjon a helyzetet illetően.

– Talán jobb lesz, ha leülsz – javasolta a pap. – Bemutatkozunk, és elmagyarázzuk a helyzetet.

Kihrin levette a kezét a tőréről. Ha ez a nő valamiféle cselfogás része volt, Kihrin legalább annyi előnnyel rendelkezett, hogy felismerte az igazi természetét. A világegyetemben csupán három teremtmény tudta, hogy néz ki a lány, akit látott: Teraeth, a legjobb barátja, Xaltorath, a démon, és Karom, az utánzó. Teraeth sosem tenne ilyesmit, de a másik kettő… Egyikükkel sem ápolt jó viszonyt.

A pap azonban a démoni csábítás igen különös velejárójának tűnt. Xaltorath vagy Karom miért hozott volna magával kísérőt?

Kihrin odahúzott egy széket, és leült.

A jorati nő visszatért a helyére.

– Hát, ez korántsem úgy alakult, ahogy reméltem. Nincs időnk ilyesmire.

– Mondtam, hogy nem fog emlékezni – közölte a pap. – A legtöbben így vannak vele.

– Be akartatok mutatkozni – szólt közbe Kihrin. – Kezdjük azzal.

– Igen – felelte a nő. – Hát persze. – A mellkasához emelte éjfekete kezét.

Kihrin pislogott. Nem, nem csak képzelődött. A nő nem kesztyűt viselt; a keze és az arca színe nem passzolt egymáshoz.

– Janel Theranon vagyok. Ő pedig az én legdrágább barátom, Qown, az egykori… – Qownhoz fordult. – Egykori?

A férfi elfintorodott.

– A helyzetem kérdéses. – Kihrin felé fordult, és így szólt: – Qown testvér vagyok, a vishai misztériumok egyik szerzetese. Örülök, hogy találkoztunk.

– Szintúgy – felelte Kihrin, habár a pillantását le sem vette Janelről.

Janel. Az ifjú ostobának érezte magát. Van neve. Hát persze hogy van! Azóta, hogy évekkel korábban Xaltorath az elméjébe erőszakolta a képét, Kihrin sosem tűnődött el azon, mi lehet a neve. A Janel lehet, hogy gyakori név. Talán Joratban annyi Janel szaladgál, mint amennyi Tishar a Fővárosban. Szépet vagy áldottat, esetleg ebben a tartományban valami lóval kapcsolatosat jelenthet.

– Janel – szólalt meg Kihrin. – Miért ne emlékeznék rád, ha már találkoztunk?

A nő szinte suttogva válaszolt:

– Mert halott voltál.

Kihrin körbenézett. Az emberek azóta ügyet sem vetettek rá, hogy Janel kezeskedett érte.

– Örülnék, ha ezt kifejtenéd egy kicsit bővebben.

Kihrin barátja, Teraeth szabadon járt-kelt a Túlvilág és az élők világa között, hála az anyjának, aki egészen véletlenül Thaena volt, a Halálistennő.[4] És Thaena gyakran felélesztett másokat – például magát Kihrint is, alig két nappal korábban. Nem lehetetlen, hogy Janel és ő a halálban találkoztak.

Nyugtalanító, ám nem lehetetlen.

– Jól van – mondta Janel. – Képes vagyok utazni az élők világa és a Túlvilág között. Az utóbbiban jártam, amikor két nappal ezelőtt feláldoztak téged Xaltorathnak. Segítettem megtalálni az utadat, túl a démonokon, hogy visszatérhess az élők világába.

Kihrin szája kiszáradt.

– És honnan tudtad, hogy… itt leszek?

A szerzetes, Qown a nőhöz fordult.

– Janel, nem hiszem…

– Csitt! – intette le a nő, majd újra az ifjúhoz fordult. – Amikor a Túlvilágon találkoztunk, elmondtad nekem a történetedet. Meghaltál, miközben megpróbáltad megállítani Gadrith D’Lorust; arra gyanakodtál, hogy megpróbálja megölni a császárt. Amikor felébredtem, megtudtam, hogy a császár meghalt. Ahogy Gadrith is. És valaki széttörte a Béklyókövet, ezzel felszabadítva a gaeshbe vert rabszolgákat, egyben a démonokat is. Ezenkívül tudom, hogy egy Béklyókőhöz hasonló Sarokkő megsemmisítéséhez Urthaenriel szükséges, a kard, amelyet Istengyilkos néven is ismernek.

Kihrinnek sikerült megállnia, hogy nyeljen egy nagyot. Janel minden főbb pontot megemlített.

– Ez mind nagyon érdekes, viszont nem hallom a magyarázatot.

A nő felszegte az állát.

– Kerestelek, de nem találtalak. – Újra lehalkította a hangját. – Varázslattal nem találtalak. És mivel egy Sarokkövet használtam a kereséshez, a kudarcát illetően az tűnt a legegyszerűbb magyarázatnak, hogy bizonyára nálad van Istengyilkos.[5] Most is, valahol. Mivel nem bukkantunk a nyomodra, megkockáztattuk, hogy előbb-utóbb megpróbálod majd használni a kapurendszert.

– És…? – Kihrin intett, hogy folytassa.

– És lefizettük a Kapuőrök Céhét, hogy figyeljenek téged.

– Így ehhez a Kapukőhöz kötöttek, nem ahhoz, amelyik az eredeti úti célod lett volna – tette hozzá Qown.

– Joratba.

Janel félrebillentette a fejét.

– Tessék?

– Már így is ide tartottam. Joratba. Mert meg kell… – Kihrin elhallgatott.

Mert meg kell találnom a Fekete Lovagot – gondolta. – Mert Pokolharcosként nem egyetlen személy fogja beteljesíteni a jóslatokat. Gyanítjuk, hogy azok egy négyesre utalnak, amelyből csak három személyről tudunk: Therin fiáról, Doc fiáról és Sandus fiáról.

Ami azt jelenti, hogy egy fiú még hátravan.[6]

Kihrin feleszmélt; Janel még mindig azt várta, hogy elmondja, miért akart idejönni. Az ifjú viszont ehelyett elmosolyodott, és így szólt:

– Egyébként Joraton belül hol vagyunk?

– Avranilaben – felelte Janel. – Egy északkeleti városban. – Felsóhajtott. – Reméltem, hogy hamarabb érsz ide. Mi tartott ennyi ideig?

– Meg kellett fürödnöm – vágta rá Kihrin.

A nő ezt nem találta túl viccesnek.

Az ifjú felsóhajtott.

– Pokoljárás szabadult a Fővárosra. A menekülők a Főváros tízmérföldes közelében lévő Kapukövekhez özönlöttek, nekünk pedig gyalogolnunk kellett, mert Szégyen még véletlenül sem hagyta volna, hogy bárki is ráüljön a hátára. Végül harminc mérföldet utaztunk a következő szabad kapuig. És én még el is tűnődtem azon, hogy túl könnyű volt lefizetni azt a Kapuőrt; biztos jól jött neki az a kis pluszpénz, amiért követte az utasításaidat.

Janel megköszörülte a torkát.

– Ahogy arra számítani lehetett. Tartottunk tőle, hogy lesz néhány vállalkozó kedvű, kétszínű alak.

– A D’Mon-ház jutalmat ajánlott fel, ha „biztonságban visszajuttatnak” – tette hozzá Qown testvér.

– Nem lep meg. Néhány éve eltűntem. Senkinek még csak eszébe sem juthatott levenni a kiírásokat az „elveszett házi kedvencről”. – Kihrin intett a csaposnak. – Hé, kaphatok egy kis almabort? Meg a napi fogást, akármi legyen is az.

Janel megérintette az ifjú csuklóját.

– Nincs időnk evésre. Ezt próbálom elmagyarázni. Egy másik helyen most azonnal szükség van a segítségedre. Ezért hoztunk ide.

Hangos dörömbölés visszhangzott a folyosón. A sokaság ledermedt, néhány városi felállt, hogy jobban lássák az újonnan érkezőket.

Csakhogy senki sem érkezett. Kisvártatva Csillag és a hátasokkal segédkező idős lovász sétált be a kocsmába.

A nő a kötényébe törölte a kezét.

– Remélem, senkinek sem akadt fontos tennivalója. Be kellett zárnunk a viharfogó ajtót.

A vendégek egy emberként nyögtek fel.

Janel újra felállt.

– Indulunk, amint megérkezik még valaki.

A lovász a fejét csóválta.

– Szó sem lehet róla. Se ki, se be. A kinti vihar gyilkos hangulatba jött. Most öt percet sem éltek túl, ha kimentek. Szóval üljetek le, és beszélgessetek egy jót, amíg túljutunk a nehezén! – Az idős asszony szigorúan nézett Janelre. – Akire pedig még vártok… sajnálom, de ő lemarad a mókáról.

– Késik – ismerte el Janel. – Mostanra már ide kellett volna érnie.

– Igen? Hát, nekem meg Alvaros markreevjének kellene lennem, de nem mindig érjük el, amit akarunk. Akárhogy is, most, hogy a démonok Quur egészében Pokoljárásokat kezdenek, mindig is bizonytalan volt, hogy a barátotok egyáltalán megérkezik-e, vihar ide vagy oda. – Az idős asszony megfordult, és a pulthoz ment, leült az egyik székre, kért egy üveg italt. Az ifjú meglepetésére Csillag követte őt, megkerülve Kihrin asztalát.

A fiúnak csak ekkor esett le.

– Várjunk csak! Azt mondta, Pokoljárások? Többes számban?

Janel és Qown rámeredtek.

– Öhm, nem beugratós kérdésnek szántam.

Janel lesimította a nadrágját, amelynek szárát a lovaglócsizmájába tűrte.

– Igen, Pokoljárások. Xaltorath azóta szabadon kószál, hogy összetörted a Béklyókövet. Azon igyekszik, hogy bálba hívja minden barátját.

Kihrin émelyegni kezdett, pedig nemrég rendelt magának ételt.

– Én… ezt nem is tudtam.

– Semmi sincs veszve – bizonygatta Janel. – A Nyolc Halhatatlan azért küzd, hogy lefoglalják a démonokat, és azok ne rohanhassák le az élők világát. Egyszer már visszaszorították őket. Hiszek benne, hogy újra képesek rá.

Kihrin pedig hitt a nő naivitásában.[7]

– Jól van. Nagyon igyekeztetek megtalálni engem. – Janel szemébe nézett. – Miért?

– Mert meg akarunk ölni egy sárkányt.

Kihrin erre csak pislogni tudott.

– Egy sárkányt? Egy sárkányt?

Janel elvörösödött.

– Kérlek, beszélj halkabban!

– Egy sárkányt – ismételte harmadjára is az ifjú. – Van fogalmatok róla… Nem, várjatok… Nézzétek, helyeslem a nagyravágyásotokat, a kapzsiságotokat, vagy akármiért is gondoljátok jó ötletnek ezt az egészet. De biztosíthatlak titeket: nagyon rossz ötlet.

– Nem számít, hogy jó ötlet-e, vagy sem…

– Nem. Sajnálom. Egy sárkány megölése az egyik létező legrosszabb ötlet. Megelőzi a Manol nyári megszállását, és épp elmarad amögött, hogy az ember csak egy kicsit kiengedi Vol Karotht. Tudjátok, a szülők miért nem figyelmeztetik a gyerekeiket arra, hogy ne támadjanak sárkányokra? Mert egyik szülő sem szívesen feltételezné, hogy a gyereke ennyire hülye! Egy sárkány képes lenne végezni velem, mielőtt elég közel kerülnék ahhoz, hogy megbántsam, és akkor igazi sérülést nem is ejtenék rajta!

Janel felvonta a szemöldökét.

– Végeztél?

– Nem – közölte az ifjú. – Tudni akarom, ki mondta, hogy vonjatok bele ebbe a nevetséges tervbe, hogy megkeressem, és feldugjam a…

– Atrinéban jelenleg negyedmillió ember tartózkodik – vágott a szavába Janel. – És fogalmuk sincs, hogy hamarosan megtámadja őket a legnagyobb sárkány, aki valaha is élt.

Kihrin erre elhallgatott. Nem törődött a csapossal, aki a felszolgáló szerepét is betöltötte, és most épp egy újabb kupa almabort lökött az asztalukra. Az italt egy tálnyi rizs és zöldség követte, amit valamiféle sűrű krém borított. A nő aztán visszavonult a pultjához, anélkül, hogy megkérdezte volna, szüksége van-e bárkinek is bármi egyébre.

Kihrin félretolta az ételt.

– Tessék?

A Fővárosban élő zenészek és történetmondók szerettek Atrinéról beszélni. Miért is ne szerettek volna? Atrine szó szerint mágikus város volt: költészet és márvány alkotta. Atrin Kandor császár egyetlen nap alatt építette. Ironikus, hogy Kihrin senkivel sem találkozott, aki járt volna már ott; mindenki csak távolról nevezte a kedvenc városának.

– Jól hallottad – felelte Janel, és már nem mosolygott. – Na most, mivel én döntöttem úgy, hogy bevonlak a tervbe, kérlek, oszd meg velem, hogy egész pontosan mit akarsz feldugni, és hová! Részletezd csak nyugodtan.

Kihrin elvörösödött. Felsóhajtott, majd a szerzeteshez fordult.

– Neked mi közöd van ehhez?

– Ó, én, nos… – dadogta Qown. – Én régen… hogy is mondjam… – Zavarodottan összevonta a szemöldökét. – Bonyolult – zárta rövidre végül.

– Ahogy azt már korábban említette, a vishai misztériumok egyik papja – vette át a szót Janel. – Emellett képesített orvos, és a legjobb barátom.

Qown láthatólag kényelmetlenül érezte magát. Kihrin eltűnődött, Janel jellemzésének vajon melyik része dúlta fel a szerzetest: a vallása, vagy hogy valamelyik uralkodóház engedéllyel rendelkező gyógyítója. Korábban nem zavarta a „legdrágább barátom” megnevezés se.

– És neked nincs bajod a sárkányölős tervvel? Nekem nem tűnsz olyannak, aki örömmel eldobná az életét.

– Minden tisztelettel – felelte Qown –, nem számít, hogy helyeslem-e, vagy sem. Amikor Morios felbukkan a Jorat-tó alól, meg fogja támadni Atrinét. Ezrek halnak majd meg. Általában a császár oldaná meg a gondot, vagy maga a Nyolc Halhatatlan, de Sandus császár halott, és az isteneket… – Qown széttárta a karját.

– Az isteneket lefoglalják a démonok – fejezte be Janel.

Kihrin körbenézett. Minden hétköznapinak tűnt, legalábbis a Birodalomnak ezen szegletéhez képest. Csillag és a vén lovász a pultnál ücsörögtek. A sokaság megpróbálta a legjobbat kihozni a viharból, így hát énekelni kezdtek.

Kihrin visszafordult a két felelőtlen hősjelölthöz. Xaltorath itt nyilvánvalóan nem állított csapdát.

A démonherceg nem ötölhetett volna ki ilyen hajmeresztő tervet.

Kihrin legjobb tudomása szerint a Quuri Birodalom valamelyik városára legutóbb az Istenkirályok Korában, több ezer évvel ezelőtt támadt sárkány. Az ifjú mindig azt feltételezte, hogy sárkányok csak a mesékben élnek: legendák, amelyeknek a történetét a dalnokok csupán akkor veszik elő, amikor az első császárt akarják dicsérni. Kihrin aztán találkozott egy igazi sárkánnyal – az Aggastyánnal, Sharanakallal. Semmi kedve nem volt újra átélni az élményt.

Az ifjú megdörzsölte az arcát.

– Nem bánjátok, ha beszélgetés közben eszem? Azóta éhes vagyok, hogy a Sárkánycsúcsok nyugati felén jártam.

Janel előkelő intéssel egyezett bele a kérésbe.

Kihrin eltűnődött, a nő vörös szeme vajon azt jelenti-e, hogy ogenra. Az uralkodóházak azokat a fattyakat nevezik így, akik elég szerencsések, hogy magukon hordozzák istenérintett vérvonaluk külső jegyeit.

A D’Talus-ház tagjainak például vörös szeme volt – ahogy Kihrin családja, a D’Mon-ház tagjainak kék.

– Rendben, szóval… Na jó. Figyelek. Legalábbis addig, amíg véget ér a vihar. – Kihrin beletúrt a tálban lévő ételbe. A rizst látszólag nem ízesítették. A zöldségeket csak leforrázták. A tetején lévő sűrű krém ehetőnek tűnt, de a fehér, nyúlós anyag mibenléte rejtély maradt.[8]

A jorati konyhaművészetért odavoltak a Fővárosban. Kihrin szíve összeszorult a gondolatra, hogy továbbra is olyasmit kell ennie, amire leginkább íztelen moslékként emlékezett.

Qown testvér megsajnálta. Odasétált egy másik asztalhoz, majd sűrű bocsánatkérések közepette elvett egy élénkvörös krémmel teli agyagedényt.

– Van csípős paprikából készült szószuk is. – A szerzetes letette az edényt Kihrin elé. – De idegeneknek csak kérésre adnak. Ha sokat használsz belőle, egész tűrhető lesz.

– Tűrhető? – Janel felvonta a szemöldökét.

– Sosem lesz jobb, mint az én vanoizi-fűszeres padlizsánom – mondta Qown. – Sajnálom, de ez az igazság. Ti, joratiak nem is mérhetitek a tökéletességhez a konyhaművészeteteket.

Janel rácsapott Qown vállára.

– Elég lesz! A szerzeteseknek alázatosnak kellene lenniük.

– Az alázat olyan erény, amelyre nagyon vágynak azok, akik a fényben járnak – bólintott ragyogó arccal Qown. – De az őszinteség is ilyen.

Kihrin kuncogva levette az edény fedelét, és beleszagolt. A szerzetes sokkal nyugodtabbnak tűnt, amikor ételről, és nem sárkányokról kellett beszélnie. Az ifjú szeme könnybe lábadt – jó jel. Egy nagy kanálnyi krémet kevert az ételébe.

– Tegyük fel, hogy komolyan beszéltek. Mi a terv, ha ez a sárkány… Hogy is hívják?

– Morios.

– Jól van. Morios. Mit terveztek, hogyan ölitek… – Kihrin visszafojtotta feltörő nevetését. – Elnézést. Ezt hogy is képzeltétek el? Hadd szórakozzak kicsit…

– Várunk még valakit. – Janel nyugtalanul a kocsma bejáratához vezető alagútra pillantott.

– Kit? – kérdezte Kihrin. – És honnan tudjátok, hogy ez a sárkány, Morios hamarosan feldúlja a tartomány központját? Megírta levélben?

Janel és Qown összenéztek.

– Ez… bonyolult – mondta a nő.

Kihrin, hála a bűnözők között töltött gyermekkorának, jól fejlett elővigyázatossággal bírt. Ez az egész helyzet átverésnek tűnt. Nevelőanyja, Ola megtanította neki a legjobb módszert, hogy ne lehessen belőle célpont: sosem szabad olyan sokáig egy helyben maradni, hogy horogra akadjon.

Kihrin letette a kanalát, majd megragadta a csomagját.

– Jól van. Én elmentem. Sok szerencsét a sárkányvadászathoz! Örülök, hogy megismertelek titeket. – Átkiáltott a helyiség másik felébe. – Hé, Csillag, indulunk! Most azonnal!

A másik férfi meglepetten nézett fel a kupájából.

– Hogy mi van?

Janel felállt.

– Nem mehettek. A kinti vihar…

– Vállalom a kockázatot. – Míg a kijárat felé kerülgette a székeket, Kihrin úgy döntött, nem várja meg Csillagot. A jorati lovas pontosan ott volt, ahová Kihrin megígérte, hogy elviszi: Joratban. Kételkedett benne, hogy Csillag hűsége ennél mélyebb gyökereket eresztett volna.

Kihrin visszaindult az alagútban. Lámpások lógtak az átjáró gerendázatáról, megvilágítva az istállóhoz és a bejárathoz vezető utat – súlyos keresztfa szelte át az elreteszelt ajtót, amely úgy remegett, mintha odakint egy óriás rázta volna, hogy bebocsátást követeljen. Amikor az ifjú megpróbálta felemelni, Szégyen rányerített. Kihrin nem beszélt a tűzvérűek nyelvén, de a hangsúly alapján ítélve ez valami olyasmi lehetett, hogy „nem mész ki ilyen időben, ugye?”

– Bocs, Szégyen, de már újra Joratban vagy, ahogy ígértem. Csillag innentől átveszi a dolgokat.

Hibát követett el, amikor idejött. Kihrinnek Teraethszel kellett volna maradnia. Akkor áldott tudatlanságban élhetett volna, ami a tetteivel kapcsolatos veszteségeket illeti. Pokoljárásokat indított be…

Rengetegen meghaltak. Pusztán azért, mert rájött, hogyan kerülhetné meg a Béklyókövet, és végezhetne Gadrithszal. Honnan tudhatta volna, hogy az az átkozott ereklye felel a démonok megkötéséért? Fogalma sem volt róla.

– Üdvözöllek téged, Törvényszegő! Üdvözöllek, Kardok Hercege! – suttogta Xaltorath gúnyos szavait. Pontosan azt tette, amit Xaltorath akart: kiszabadította a démonokat. És megölte a császárt. Aztán elvette a kardot, Urthaenrielt, a Királyok Vesztét. És a Devorai Próféciák szerint mi vár arra, aki ezt mind eléri? Az a szerencsés rohadék elpusztíthatja a Quuri Birodalmat, sőt nagy valószínűséggel az egész világot.

Számított bármit is, ha Kihrin nem akarta ezt?[9]

Hány olyan embert ismert, akik megpróbáltak elszökni a démonok, sárkányok és istenek próféciákkal teli játékai elől? Nem számított. Így is, úgy is belekeveredtek. Kihrin a Nyolc Halhatatlan miatt került ebbe a helyzetbe, abban a reményben, hogy ezzel megakadályozzák a jóslatok beteljesülését. Ám az ifjú azon tűnődött, vajon tudták-e, hogy mit tesznek. Látszólag a démonok álltak nyerésre.

Üdvözöllek, Lélektolvaj!

Kihrin letette a zsákját, és a vállával nekifeszült a keresztrúdnak. A súlyos fa felnyögött, mikor végül megmozdult, Kihrin pedig félredobta.

Amint elhúzta a reteszt, a kivezető ajtó nagy robajlással feltárult. A szél sárkánybömbölésként süvöltött. Kihrin csak a város közeli épületeinek körvonalait látta, ahogy a vihar éjszakává változtatta a délutánt. Az ifjút azonban nem érdekelte, hogy az időjárás biztonságos-e ember vagy állat számára.

Tett egy lépést kifelé.

Vagyis tett volna. Ekkor ugyanis ádáz süvítést hallott. Valami óriási, fehér és kivehetetlen repült el a feje fölött; az alak megfordult, és mennydörgéshez hasonlatos hang kíséretében leszállt. A közeli házak, sátrak és épületek fája megrepedt, szilánkokra hasadt, a kövek összetörtek és szétszóródtak.

Villámlás fénye világította meg a Kihrin előtt álló, sárkányszerű alakot. Nem Sharanakal volt az, a vulkánsárkány, aki rabként akarta őt tartani. Ez valamelyik másik társa lehetett, fehér, szürke és ezüstös, kék szeme úgy csillogott, mint valamiféle ékkő.

Kihrint bámulta.

Megdermedt és elnyúlt az idő. A nőstény sárkány szeme ugyanolyan, mint az enyém – gondolta a fiú.[10] Csak ezután jött rá, hogy nem is tudja, milyen nemű a sárkány. Az idő előredöccent. A sárkány széttárta a szárnyait, és hátravonta a fejét. Ahogy újra előrelendítette, óriási szájából hurrikánerejű széllökés közepette pengeéles jégszilánkokat lövellt Kihrin felé.

Az ifjú igyekezett becsukni az ajtót, de két ember kellett volna hozzá.

A következő pillanatban már mellette állt Janel; megragadta az ajtó szélét, felemelte a keresztfát, és épp akkor tette a helyére, amikor a jégszilánkok becsapódtak. A fa megremegett, miközben Janel nekidőlt.

– A kardodat! – kiáltotta. – Szúrd át a kardoddal a fát! Urthaenrielnek semmi sem áll ellen!

Kihrin kivonta az oldalán lévő tőrt, amely karcsú, ezüstös fehér karddá alakult.

Urthaenriel felordított a fülében – ó, a szirén sikolya, amely versenyre kelt bármely vihar tombolásával! Azt ordította, hogy pusztítsa el a nőt. Hogy pusztítson el valamit a háta mögötti kocsmában. Hogy pusztítsa el a sárkányt. Bármit, ami mágikus. Bárkit, aki tud mágiát használni. Urthaenriel a káosz dalát dalolta, és a sajátján kívül gyűlölt minden más hangot.

Kihrin nem törődött vele.

– Bukj le! – kiáltotta Janelnek. A nő így is tett.

Az ifjú markolatig a fába tolta a pengét. A fa engedett, olyan könnyen, akár a vaj, nem úgy, mint a tűzben keményített tölgy. Aztán valami óriási csapódott neki. Az épület megremegett, mennydörgő ordítás töltötte meg a levegőt.

Kihrin visszahúzta Urthaenrielt. A pengét ibolyakék vér borította, a földre hulló cseppek nyomán jégkristályok képződtek.

– Mit fogunk… – kezdte az ifjú, de Janel közbevágott.

– A sárkányt ezzel még nem intézted el! – Megragadta Kihrin misháját, és elvonta az ajtótól. Aztán nekitámaszkodott, a lábát megvetette a kövezeten. Süvöltő, sziszegő hang töltötte be a helyiséget. A bejárat körül vastag jégréteg alakult ki. Az aljzat köve felnyögött és megrepedt.

Odakint végül elhalkult a szél süvítése.

Janel lerogyott a nedves földre; a lélegzete jól látszott a levegőben. Kihrin leült mellé, még mindig a kezében tartotta Urthaenrielt. A közelben víz csöpögött. A lovak egymást nyugtatgatták, míg a tűzvérűek kíváncsian közelebb araszoltak.

Hosszú, súlyos csend után Kihrin végül így szólt:

– Mondhattad volna, hogy a sárkány el fog jönni értünk.

– Igen… – Janel felsóhajtott, és megdörzsölte a halántékát. – Mondhattam volna, csak egy a bökkenő.

– Éspedig?

– Ez egy másik sárkány volt.

1: A BARSINÉI BANDITÁK

Jorat tartomány, Quuri Birodalom,

két nappal azután, hogy Kihrin D’Mont feláldozták Xaltorathnak

Amikor Kihrin visszasétált a kocsmába, kérdések özöne zúdult rá – vagyis inkább a nőre. A vendégek válaszokat vártak. Mi volt az a zaj? Megijesztette a lovakat? Rendben vannak az állatok? Még rosszabbra fordult az idő? Valaki ellenőrizte a lovakat? A tűzvérűek nem akarnak csatlakozni hozzájuk a söntésnél?[11]

Utóbbi felajánlást komolyan gondolták.

– A vihar még mindig túl hevesen tombol az utazáshoz – kiabálta túl Janel a vendégeket. – Meg se próbáljatok elmenni innen!

Kihrin felvonta a szemöldökét, de nem mondott ellent neki. Most már közel méteres vastagságú jégfal zárt be mindenkit, a túloldalon pedig egy dühös sárkány várt rájuk.

A kocsmázással töltött estéken gyakran előfordult ilyesmi.

Feleslegesnek tűnt riadalmat okozni a sokaságban olyasmi miatt, amivel úgysem kezdhetnek semmit. Kihrin úgy vélte, ő sem tehetne semmit, még Urthaenriel segítségével sem, de egyvalamit biztosan tudott: minden sárkányöléssel kapcsolatos vita sokat vesztett a létjogosultságából.

Ám ha az odakint a rossz sárkány volt, akkor melyik lett volna a megfelelő?

Miután mindenki visszatért az italozáshoz és a beszélgetéshez, Janel odasétált a vishai paphoz. Egy székre hajította Kihrin zsákját.

– Aeyan’arric van odakint – suttogta Qown testvérnek –, és befagyasztotta a kocsma bejáratát.

Kihrin leült, és a táljára meredt. Eltűnődött, vajon mennyi élelmet raktározhatnak itt, és az meddig tarthat ki. Ugyan hogy fogadnák a helyiek a fejadagot, vagy ami még rosszabb, az éhezést?

Nem. Kihrinnek nem állt szándékában hagyni, hogy egy sárkány csapdába ejtse. És Urthaenriel gyűlölettől fűtött dallamai felfedték valamiféle erőteljes mágia jelenlétét. Kihrin nem lehetett biztos benne, hogy Urthaenriel varázslókra, esetleg egy vagy több Sarokkőre reagált-e így, ám a kard elég jól eligazította ahhoz, hogy megtippelje, mire gondolhatott. Urthaenriel ugyanannyira holtan akarta látni Qownt, ahogy a sárkányt, Janelt vagy a lovakat tartó öregasszonyt.

Ezek az emberek korántsem voltak olyan gyengék, mint amilyennek tűntek.[12]

– Aeyan’arric itt van? Máris? – Qown előrehajolt, és Janelhez hasonlóan suttogóra fogta. – Túlságosan kevés idő telt el a harc óta. Ha ilyen gyorsan felépült…

– Nem ha – szólt közbe Janel. – Felépült. Nem örülök, mert ezzel megerősítette, milyen nehéz véglegesen elintézni egy sárkányt. Két napot sem töltött holtan. Arról meg fogalmunk sincs, a többi sárkány lassabban vagy gyorsabban szedné-e össze magát.

Kihrin összevonta a szemöldökét.

– Két napja még halott volt? Az meg hogy történt?

Janel felsóhajtott. Körbepillantott, hogy biztos nem hallgatózik-e senki.

– Megöltem. – Aztán hozzátette: – Igazság szerint jelentős segítséget kaptam.

– Szóval… lássuk csak, jól értem-e. A logika és némi megvesztegetés segítségével idecsaltál. Elméletileg van egy sárkány, Morios, aki szerinted bármelyik pillanatban szétkaphatja Atrinét. Csakhogy Aeyan’arric, a sárkány, aki csöppet sem pusztán elméletileg létezik, idáig követett. Mert elég udvariatlan módon két nappal ezelőtt megölted. – Kihrin megragadta a tálját és a kanalát. – Szóval felesleges az első gondod miatt aggódni, amíg nem teszel semmit a másodikkal kapcsolatban. Nos, kihagytam valamit?

Janel elfintorodott.

– Nem.

– Akkor felelj a következőre! Ha ez a sárkány, Morios épp Jorat fővárosa felé tart, miért nem Atrinéban ütöttél tanyát, és engem miért nem oda küldött a Kapuőr? Akkor máris a megfelelő helyen lennénk. Amikor megérkeztem, nem láttam, hogy kezelte volna bárki is a helyi Kapukőnek ezt az oldalát. Szóval, hacsak nincs épp szabadnapja a Kapuőrödnek, amit lelkes ivászattal tölt a pultnál, innen nem tudunk kaput nyitni. Miért pont itt kéred a segítségemet, feltéve, hogy egyáltalán segítek, ha legalább két hónapba telik Atrinéba érni? Mi marad a városból, mire megérkezünk?[13]

Janel és Qown újra összenéztek.

– Jó, ezt most már befejezhetitek! – csattant fel Kihrin. – Csak mondjátok el, bármi legyen is az, amit szerintetek nem fogok elhinni vagy elfogadni. Sok mindenen keresztülmentem, sok mindent láttam már. Mostanra nagyon értek ahhoz, hogy hogyan fogadjam el a lehetetlent.

– A kezed remegése egész másról árulkodik – jegyezte meg Janel.

– Ez van, ha az embert megtámadja egy sárkány.

Qown megköszörülte a torkát.

– Néha bizonyos cselekedetek rosszul hangzanak, ha az ember a megfelelő körülmények ismerete nélkül értelmezi őket. Például, ha valaki azt mondaná, megölted Sandus császárt…

– Ez csak egy példa? – Kihrin szeme összeszűkült. – Tehát feltételezzük, hogy megöltem a császárt?

– Hadd fejezze be! – kérte Janel.

– Igen, köszönöm. Szóval, ahogy mondtam, felzaklatna a dolog. De csak, mert nem ismerném a pontos körülményeket. Végül is Torz Gadrith a Béklyókő használatával vette át a Sandus teste feletti uralmat. Nem ölted meg a császárt, hiszen ő már halott volt. Érted? Ha bizonyos tényeket csak úgy kimondunk, akkor a megfelelő kontextus nélkül az ember helytelen következtetésekre juthat.

Kihrin rámeredt.

– Honnan szerezted a velem kapcsolatos értesüléseidet?

Nyugtalanítónak találta a tények pontosságát. Kihrin rápillantott a férfi kezére: nem viselt vésett, rubinberakásos gyűrűt. Ha Qown az egykori császár titkos társaságába, a Griff Emberei közé tartozott, akkor azt nem tette közhírré.

Qown megköszörülte a torkát.

– Ebben a helyzetben is fontos a kontextus. – Janelhez fordult. – Sok mindent meg kell magyaráznunk.

– Igen, így van – bólintott Kihrin. – Szerencsére nem sietek sehová.

Janel elhúzta a száját.

– Atrinéra kellene összpontosítanunk, Qown. Morios bármelyik pillanatban felébredhet. Akkor pedig Atrine védtelen lesz.

– Szeretnéd, ha ellenőrizném? – kérdezte Qown. – Elnézést. Persze hogy szeretnéd. – Előhúzott a talárja alól egy tojás méretű követ. A barna achát a közepe felé ránézésre egy valamivel értékesebb drágakővé alakult át. A színek egyre csak rétegződtek, így teljesen úgy hatott, mintha a közepében láng lobogna.

Urthaenriel ordított Kihrin elméjében.

– Az egy… – Kihrin megnyalta az ajkát. – Az egy Sarokkő, igaz?

– Világláng – bólintott Qown. – A nyolc isteni ereklye egyike. Mindegyik Sarokkő egyedi képességgel rendelkezik, amelyet a tulajdonosa ki tud…

– Tudom, mi az a Sarokkő. Két napja megsemmisítettem egyet.

És ezzel kiszabadítottam a világ összes démonát.

– Igen. A Béklyókövet. – Qown nyugtalanul játszadozott a kővel. – Egy pillanat türelmet…

A szerzetes semmi különlegeset vagy látványosat nem tett. Belebámult a kőbe, mintha a szépségét csodálná; kisvártatva pislogott, és visszarejtette a talárjába Világlángot.

– Még nem támadott – jelentette ki.

– Hamarosan fog. Ott kell lennünk, amikor… – Janel tekintetével épp elcsípte, ahogy Kihrin a szemét forgatja. – Nem hiszel nekünk.

– Még mindig nem értem, miért nem Atrinéban vagyunk.

– Megvan rá az okom.

– Az pedig mi lenne?

– Magánügy. – Janel szeme résnyire szűkült.

Csakhogy Kihrinnek esze ágában sem volt annyiban hagyni a kérdést.

– Nem mondasz el semmit, mégis azt várod, hogy segítek? Miért tenném?

Janel áthajolt az asztalon.

– Mert a férfi, akivel két nappal ezelőtt találkoztam, nem tűnt elkényeztetett kölyöknek. Mert nem habozott segíteni nekem, pedig a Túlvilágon ragadhatott volna. Mert azt hittem, az a férfi, aki hajlandó lenne kockára tenni a lelkét, hogy megmentsen valakit, akivel még sosem találkozott korábban… – Janel lebiggyesztette az ajkát. – Feltételeztem, kockára tenné az életét, hogy megmentsen kétszázötvenezer másik embert, akikkel még sosem találkozott. Ám a jelek szerint tévedtem. – Janel felállt, míg Qown testvér legszívesebben láthatatlanná vált volna.

Kihrin megragadta a nő csuklóját. Janel gyilkos pillantása azt sugallta, hogy ha ez így folytatódik, az ifjú elveszti a kezét, aztán pedig az életét.

– Sajnálom. – Kihrin a nő vörös szemébe nézett, amely néhol sárgán és narancsszínben csillant; nem úgy, mint a D’Talus-ház tagjaié. – Túlzásba estem. De kérlek, értsd meg, hogy sokat kértek. Azt várjátok, hogy vakon higgyek a mesétekben. Ezt bárki szkeptikusan fogadná. Mondjatok valamit, amivel tudok mit kezdeni!

Janel a fiú arcát tanulmányozta, mielőtt visszaült volna.

– A jorati uralkodó szemében betöltött helyzetem miatt nem térhetek vissza Atrinéba. Azonnal kivégeznek, amint Xun herceg megtudja, hogy még élek. Csak úgy mehetek oda, ha túlságosan lefoglalja őket valami más, ezért nem figyelnek. Például Morios.[14]

Kihrin rámeredt.

– Miért akar holtan látni Xun herceg?

– Meglehetősen hosszú történet.

– Van időnk – felelte az ifjú. – Hiszen… – A bejárati ajtó felé mutatott. – Nem mehetünk sehova, amíg a jégkirálynő odakint bele nem fárad a játékába. Vagy amíg meg nem öljük.

Qown testvér erre felkapta a fejét.

– Az egy csodálatos ötlet!

– Melyik része? A belefáradás vagy a megölés?

– Qown… – kezdte Janel, de a férfi közbevágott.

– Ne feddj meg! Igaza van: el kellene mondanunk neki. – Qown Kihrinre mosolygott. – Emellett fontos, hogy lásd, mi a szereped ebben az egészben, miért van szükségünk rád.

– Tudom, hogy miért – felelte Kihrin. Nyilván Urthaenriel miatt. Ha egyszer már megöltek egy sárkányt, nem jelenthetett problémát újra megtenni. Az eddigiek alapján azzal gyűlt meg a bajuk, hogy a sárkány halott is maradjon. Úgy gondolták, Urthaenrielre van szükségük, hogy ezt elérjék.

Qown eddig egy zsákban kutakodott, ám most felfüggesztette a műveletet.

– Hm, azt kétlem.

– Hol is kezdjem? – tűnődött Janel. – Mondjuk, Kaen herceggel?

Qown elővett egy kicsi, szépen bekötött kötetet könyvekkel teli zsákjából.

– Annál régebbre kell visszamennünk, hogy legyen értelme. Atrinénál is régebbre, egészen a Barsinéban történtekig. – A férfi megkocogtatta a könyvecskét a hüvelykujjával. – Szerencsére feljegyeztem az egész históriát.

– Barsine. Az egy személy vagy egy hely? – kérdezte Kihrin.

Janel szája halvány mosolyra húzódott.

– Az a kontextustól függ. Qown, te kezded! Én hozok még egy kört, és még több upishiarralt.[15]

Kihrin pillantásával követte Janelt, ahogy a pult felé indult, majd beszédbe elegyedett a csapossal. Akármit mondott is, a nő lecsapta a törlőkendőjét, és összefonta a karját, aztán néhány másodperc múlva kisurrantak a hátsó ajtón.

Közben Qown testvér felvette a jegyzetekkel teli könyvecskét, és hangosan olvasni kezdett:

– „Számos helyen elbeszélik a lázadás történetét, az idáig vezető okokat, a sikereinek és kudarcainak krónikáját. Qown testvér biztosra vette, hogy az ő elbeszélése egyetlen más történész…”

– Egy pillanat, lenne egy kérdésem – szólt közbe Kihrin.

Qown testvér elhallgatott.

– Csak egy?

– Meglátjuk – felelte Kihrin szárazon. – Lázadás? Miféle lázadás? Azt hittem, egy sárkányról beszélünk.

– Kontextus, emlékszel? Kérlek, légy türelmes! Amíg bizonyos sárkányi eredetű akadályok el nem hárulnak, úgysincs más választásod.

– Jól van, jól van. Nemrég történt? Kaen herceg szembeszállt a Birodalom többi részével? – Janel és Qown említették korábban Kaen herceget; Kihrin barátja, Jarith Milligreest pedig aggódott a herceg váratlan lázadása miatt. Sőt, ami azt illeti, Qoran Milligreest tábornok is így volt ezzel. Apa és fia egyaránt figyelték őt, várták, hogy a herceg okot adjon a sereg mozgósítására.

Erről aztán Kihrinnek eszébe jutott, hogy Jartitht elragadta a Pokoljárás két nappal korábban, a Fővárosban.

Felsóhajtott.

– Elnézést – szólalt meg. – Kérlek, folytasd!

– Igen, máris. – Qown megkereste, hol tartott. – Szóval… „Qown mindig is azt állítja majd, hogy a felkelés Joratban kezdődött. Egy rablással… Az egész ügy már az elejétől fogva problematikusnak bizonyult. A törvényen kívüliek eléggé vonakodtak a rablótámadás megkezdésétől, hiába lett volna kötelességük. Qown testvér tudta, hogy a banditák a közeli fák között ólálkodnak; úgy érezte, órák óta figyelik őket. Eltűnődött, vajon mire várhatn…”

Ekkor Qown testvér homlokráncolva felemelte a fejét.

– Igen?

– Harmadik személyben? – kérdezte Kihrin nevetéssel küszködve. – Komolyan? Ha ott voltál… akkor miért nem a saját nézőpontodból meséled?

– Ez egy krónika – magyarázta a szerzetes. – Krónikás vagyok. Az ember nem írhat úgy krónikát, ahogy egy személyes naplót.

– Sosem tartottam megbízhatónak azokat, akik harmadik személyben utalnak magukra. Volt egy utánzó, aki…

Janel ekkor letett az asztalra egy tálcát, tele almaborral, helyi sörrel és még több tálnyi upishiarrallal.

– Meg is vagyunk.

– Valami gond adódott a csapossal? – kérdezte Kihrin.

– Hm? Ó, dehogyis! – felelte Janel, majd leült, és belekortyolt az almaborba.

Kihrin a söntés felé pillantott. A csapos visszatért, de most nagyon közel ült az idős lovászhoz, sutyorogtak valamit.

– Folyton félbeszakít. – Qown testvér úgy nézett Janelre, mintha védelmet várna tőle. – Folytathatom végre?

Janel megérintette Kihrin karját.

– Kibírhatatlanná válik, ha nem hagyod, hogy felolvassa, amit akar.

Úgyhogy Kihrin hagyta, hogy a kis ember olvasson.

Qown elbeszélése

Barsine régió, Jorat, Quur

A korábbi banditák sosem tétováztak ennyit.

Ami azt illeti, olyan sok időbe telt cselekedniük, hogy Dorna kanca már azon viccelődött, meghívja őket a táborba egy közös reggelire.

Végül egy magányos, álarcos alak sétált a tisztásra. Qown testvér elkendőzte meglepettségét; nem számított rá, hogy az útonálló egy nő lesz – de persze Jorat számos várakozással dacolt.

– Na végre! – motyogta Dorna. Qown testvér oldalba könyökölte, hogy maradjon csendben. Mint kiderült, Joratnak ezen a részén a bűnözők gyáva teremtmények voltak, akiket úgy kellett előcsalogatni az odújukból.

– Hol vannak az őreitek? – kérdezte a bandita, miközben körbenézett. A kérdése észszerű volt, hiszen épp bűntettre készült.

Dorna kanca felhorkant, ahogy az édes rizs maradékát kaparta ki magas falú serpenyőjéből.[16]

A csapatuk harmadik tagja mozdulatlanul, egyenes tartással ült a tábortűz mellett. Megtestesített mindent, amiért bárki arra vetemedne, hogy banditának álljon: a nyakában egy láncon ékköves gyűrű lógott, lovaglóingét aranyszállal hímezték, laevos haját jáde hajtűk díszítették.

– Őrök? Miért? – kérdezte Janel a jövevénytől, miközben a teáját kortyolgatta. – Munkát keresel?

A bandita a szemét forgatta e szellemes megjegyzés hallatán. Továbbra is úgy fürkészte a tisztást, mintha fegyveres katonák rejtőzhetnének a hálózsákok alatt. A tekintete egy pillanatra megakadt az őztetemen, amely fejjel lefelé lógott az egyik faágról.

Qown testvér sejtette, mire gondolhat: csak hárman vannak, és látszólag egyikük sem lenne képes felkötni egy őzet, nemhogy megvédeni magát. Dorna a hegyeknél is vénebbnek tűnt, Qown testvér láthatólag nem szokott hozzá semmilyen kimerítő tevékenységhez, a nemes hölgy, Janel pedig valahol félúton járhatott kislány és nő között. A lovaik egy közeli réten legeltek; első pillantásra ártalmatlannak hatottak. Nyoma sem látszott a létfontosságú őröknek, akik megvédhetnének egy jorati nemest a kevésbé rangos születésűektől.

Könnyű pénzforrás.

– Túl könnyű – motyogta a bandita. – Attól jobb körökből származtok ti, hogy ne legyenek védelmezőitek.

Ezek szerint okosabb, mint az előző négy banditavezér – gondolta Qown testvér.

Ez a csapda mindig is a salosra emlékeztette őt, a manoli dzsungelben élő kígyóra. Ő maga sosem látta a faja egyik tagját sem, mert soha nem járt annyira délen, hogy elhagyja Quur határait, Zajhera atya azonban leírta neki a teremtményt. A hüllő vadászat közben egy sérült állatot utánoz: gyötrelmesen rángatja a farka hegyét. Azok a ragadozók pedig, amelyek rávetik magukat az ingyen előételre, hamar azzal kell szembesüljenek, hogy belőlük lesz a főfogás.

Qown testvér munkaadója, Janel Theranon, Tolamer grófja éppilyen sebezhetőnek tűnt.

A férfi pillantása a fák közé rebbent, ahonnan száraz levelek surrogását és ágak reccsenését hallotta.

– Grófom – mondta –, nincs egyedül.

– Reméltem is, Qown testvér – válaszolta Janel gróf. Eltúlzott óvatossággal letette a teáscsészéjét, és végigmérte az útonállót. – A társaid is munkát keresnek? – mosolygott a nőre.

– Attól függ. Mit fizetsz? – kiáltotta egy férfi valahonnan a fák közül. Szintén láthatatlan társai erre felnevettek, felfedve, hogy a nő az összes cimboráját magával hozta.

A bandita felsóhajtott. Díszes bőringet viselt, amit kontrasztos, barna és zöld árnyalatokra festettek. Álarcát két hímzett, zöld szövetből készítették, a szemének csak egy-egy rést hagytak ki; az egyik körül barna volt a bőre, a másiknál borvörös. A zsákjára íjat erősített, a kezében pedig sarlót tartott.

Valószínűleg egy elvadult földműves volt. A helyzete meglehetősen elterjedt lehetett, főleg hogy mióta elhagyták Tolamert, Janel gróf kantonját, rengetegen támadták meg őket. Azonban akadt ebben némi előny is: Jorat legtöbb uralmon lévő nemese vérdíjat kínált az elfogott banditákért.

Abból pedig remekül meg lehetett élni, ha az ember nem bánta a kockázatot.

Qown testvér sok mindent bánt, de nem az ő dolga volt megmondani a grófjának, hogyan töltse meg pénzzel a kincsesládáit.

A törvényen kívüli a fák felé fordult.

– Pofa be!

Janel mosolya vigyorrá szélesedett.

– Adj időt az embereidnek! Egy ló sem nyereggel a hátán születik.

– Ez már igaz – ismerte el a bandita, aztán kihúzta magát, mintha eszébe jutott volna, hogy nem lenne célszerű, ha nyájas áldozatuk elterelné a figyelmét. – Tudod, azóta követünk titeket, hogy átkeltetek a folyón, és közben egész végig azon tanakodtunk, egy hozzád hasonló, csinos sörényű alak mégis mit kereshet itt. Azt várod, hogy elhiggyük, csak egy vén kanca meg egy dagadt herélt a társaságod?

Qown testvér kihúzta magát.

– Na, álljunk meg egy…

– Észrevette a nyilvánvalót, mi? – szólalt meg Dorna, miközben talpra állt, kezében még mindig a vasserpenyővel. – Én öreg vagyok, te meg mindig repetázol.

Qown testvér elhúzta a száját.

– Dorna, kinek az oldalán állsz?

Süvítő hang szakította félbe őket. Qown testvér hátraugrott, de inkább állati ösztön, mintsem harci készségek vezérelték. Nyíl csapódott Dorna serpenyőjébe, amitől az edény elrepült.

Mindenki ledermedt.

Janel gróf ajka vékony vonallá préselődött. Már kicsit sem tűnt derűsnek.

– Aú! Ezt meg minek csináltátok? Még ki se pucoltam rendesen! – Dorna a kezét dörzsölte, hozzá fájdalmasan grimaszolt.

Qown testvér szíve olyan gyorsan vert, hogy attól tartott, menten nyúllá változik, és kiugrik a mellkasából. A legutóbbi banditák vasvillákkal és hosszú késekkel jöttek – közelharci fegyverekkel, így a gróf kezére játszottak. Janel annyira kiszolgáltatottnak tűnt, hogy mindig odavonzotta a farkasokat.

A nyilak azonban már más lapra tartoztak. Janel Theranon ezekkel szemben nem volt ellenálló.

Ahogy Qown és Dorna sem.

Az útonálló megszorította a kezében lévő sarlót.

– Nem azért vagyunk itt, hogy szórakoztassunk, vénasszony! Ide minden vagyonotokkal! Most azonnal! – Janel családi kardjára mutatott, amely a hüvelyében pihent, egy vastag ágon lógott a szíjáról. – Az kié?

Janel félrebillentette a fejét.

– Az enyém.

– A nagy lószart! – A nő felnevetett. – Átkozott legyek, ha egyáltalán fel tudnál emelni egy ilyen nehéz fémet. Hol az őrötök? Csak nem tán épp pisál a fák között?

Qown testvér a fák felé nézett. Megrezzentek a levelek, ahogy a bandita emberei helyzetet változtattak, vagy csak egyszerűen toporogtak. Akárki lőtte is ki a nyilat, értette a dolgát, vagy Taja áldásával bírt. De ha több íjuk is akad, és nyílzáporral támadnak rájuk…

Qown testvér sejtette, hogy a gróf felmérte a veszélyt, mégis úgy csillogott a szeme, mintha élvezné a helyzetet.

Gyanította, hogy tényleg így is van.

A szerzetes a felkelő nap felé intett. Eltűnődött, vajon mivel dühítette fel Zajhera atyát. Büntetésként kapta volna ezt a megbízást?

– Annyira biztos vagy benne, hogy van őröm – tűnődött Janel. – Egy mondás úgy tartja, meg lehet ítélni, milyen gyorsan fut egy ló pusztán a szőrének a színe alapján. Lehet, hogy ez erre a helyzetre is érvényes. – Janel ekkor felállt, hímzett lovasingéről lesöpörte a reggeli után maradt morzsákat, majd meghajolt. – Van egy ajánlatom számodra.

– Azt hiszed, olyan helyzetben vagy, hogy alkudozhass?

Qown testvér és Dorna összenéztek. Az idős asszony a lehető legapróbb mozdulatot tette a közelükben lévő terebélyes kámforfa felé, amelynek vastag gyökerei mögött kiválóan el lehetett rejtőzni. Janel mindig derekasan helytállt, ha harcra került sor, de Dornának és Qownnak fedezékre volt szüksége.

Janel gróf legyintett.

– Te vagy a ménes vezére. Aggódsz az őreim miatt, méghozzá jogosan: nem akarod, hogy az embereidnek baja essen. Úgyhogy kompromisszumot ajánlok. Párbajt. Megküzdök bármelyik társaddal, veled is, ha szeretnéd, és te választhatod meg a fegyvert. Ha győzöl, megkapod mindenemet. Erre szavamat adom.

Qown testvér visszatartotta a lélegzetét, és figyelt, hogy a vezér vajon bekapja-e a csalit, ráveti-e magát a vonagló, védtelen kígyófarokra…

A bandita így szólt:

– Bizonyára bolondnak vagy puhánynak nézel, de egyik sem vagyok.

– Rabló viszont igen. – A sértés nem volt túl erős; Janel mosolya arra hasonlított, amikor egy gyermek újdonsült pajtásával játszik.

Láthatóan nagyon örült, hogy talált egy másik nőt. Joratban kevesen tértek közülük a rablás útjára, a banditák, akikkel eddig találkozott, mind férfiak voltak.[17]

Az útonálló a csípőjére tette egyik kezét.

– Kezdesz idegesíteni, kislány.

Janel hangosan felnevetett.

– Ez jobban érdekelne, ha nem próbálnál épp kirabolni.

– Így a kardot is elveszem.

– Ha udvarias lettem volna, akkor meghagyod nekem?

– Meg azt a díszes gyűrűt is – mutatott a nő a Janel gróf nyakában lógó láncra.

A Theranon család kardja és Tolamer kanton pecsétgyűrűje. Qown testvér megállta, hogy ne sóhajtson fel hangosan; viszont legalább leendő rablójuk egyelőre nem mondott nemet.

– És az alku? – kérdezte Janel gróf. – Az is tetszik?

Az útonálló járkálni kezdett, majd a kardra mutatott.

– Na jó, legyen. Harcolj meg velem, de nem a pengéddel! Az az ág lesz a fegyvered, amiről a kard lóg.

Qown testvér ezen meglepődött. A felkínált „fegyver” – egy vízszintesen kinyúló ág – a fa törzséből nőtt, és nagyjából olyan vastag volt, mint Janel gróf karja; fejsze kellett volna ahhoz, hogy levágják.

Márpedig azt nem hoztak.

A bandita látta Qown arckifejezését és Janel felvont szemöldökét.

– Na, elég a játszadozásból, kislány! Tegyétek minden értéketeket a tábor közepére, és érezzétek magatokat szerencsésnek, amiért a lovaitoknak nem vesszük hasznát!

Valami moccant a hátuk mögött, a fák között. A távolból patadobogás hallatszott.

A nő bizonyára azt hitte, hogy a vágta annak a rettegett őrnek a közeledését jelenti, aki most visszatért, hogy megvédje nemes hölgyét.

– Alkossatok kört! – kiáltotta. – Készüljetek fel!

Míg a banditák a képzelt erősítésre összpontosítottak, Janel Theranon, Tolamer huszonnegyedik grófja előrenyúlt, és letépte azt a bizonyos ágat. A hasadó fa reccsenése visszhangot vert a tisztáson.

– Elfogadom a feltételeidet – közölte Janel. – Most pedig kezdjük!

A tisztás elcsendesedett, amikor a vezér rájött: hibát követett el. Qown testvér szinte már megsajnálta. Ki is gondolná veszélyesnek a grófot? Hiszen ő csak egy lány! És milyen gyámoltalan!

A reszkető, sebezhető féreg végül mégsem jelentett ingyenvacsorát.

A levegő megtelt zöld gyanta, régen beivódott fafüst és eső szagával, ahogy férfiak és nők léptek elő a fák közül, egyenlő arányban – ami megdöbbentette Qownt, bár a nők kicsit sem tűntek szelídebbnek férfi társaiknál.

– Mit műveltek? – kérdezte a banditák vezére, amint felocsúdott némaságából. – A Nyolcakra! Miért hagyjátok el a fedezéket? Vissza a fák közé!

Qown testvér sem értette a helyzetet. Vajon a nő csapata miért hagyta ott a rejtekhelyét, és miért nem lőttek, amikor megvolt rá az esélyük? Dorna kanca és Qown testvér még nem kerestek maguknak menedéket, védtelenek voltak.

A banditák nemcsak hogy kiléptek a fák közül, de a fegyvereiket is eltették, íjukat pedig a vállukra vetették.

A legnagyobb, legtermetesebb férfi, akinek feketével foltozott, szürke bőre volt, kérdő tekintettel mutatott Janelre.

– Kihívott téged. Te elfogadtad. – Az arckifejezése alapján úgy tűnt, a magyarázat egyértelmű.

Egy másik férfi meghúzgálta a termetes alak ruhaujját.

– Öt szerencsét teszek rá, hogy a csicsás sörényű az első ütéstől a földre kerül!

Dorna kihúzta magát.

– Na, most már az én rétemen legeltek! Beszállok tíz koronával, hogy az én grófom szétveri a vezéretek seggét. – Vállon veregette Qown testvért. – Csuhás, kérek kölcsön tíz koronát.

– Dorna, nem! – szögezte le Qown testvér.

– Tudod, költeni kell a fémet, hogy még többet keress.

– Ti marhák! – csattant fel a banditák vezére. – Nem gondoltam komolyan!

– Ez itt Jorat. – A termetes útonálló összefonta a karját.

– Joratban nem viccelünk az erőpróbákkal – tette hozzá egy nő, akinek az arca közepén hóka futott végig.

– Ti ennyire hülyék vagytok? – A banditák vezére meg sem próbálta leplezni a haragját.

Janel nevetve meglendítette a kezében az ágat.

– Te nem környékbeli vagy, mi?

Ebben a pillanatban Arasgon ügetett be a tisztásra.

Az útonállók vezérének bizonyos értelemben igaza volt Janel őrségéről – ha a grófnak valaha is elkélt egy kísérő, akkor jött Arasgon, hű társa gyerekkora óta. Utazás közben a puszta jelenléte olyan ijesztőnek bizonyult, hogy Janel megparancsolta Arasgonnak, maradjon távol a tábortól, nehogy elrontsa a csapdát. De Arasgon nem viselt páncélt, nem tartott magánál fegyvert, és még csak nem is ember volt.

A tűzvérű közel két méter magasra nőtt, szőre cobolyfekete, a sörénye és a farka pedig karmazsinvörös volt, amit a joratiak úgy neveztek: lángcsókolta. A rokon lófajtákhoz való kapcsolata itt véget is ért; vörös tigriscsíkok futottak a lábán, szeme pedig ugyanolyan rubinvörösen csillant, mint úrnőjéé. Csodálatos hátas lett volna belőle, a tűzvérűeknél azonban ilyesmi szóba sem jöhetett. Erre örömmel emlékeztettek is bárkit, aki a patájuk közelében „lónak” merte nevezni őket.[18]

Arasgon olyan hangot hallatott, amely mintha félúton járt volna a nyerítés és valami sokkal kimértebb, értelmesebb között. Qown testvér tudta, hogy létező nyelven szólt, de legnagyobb dühére ő abból egy mukkot sem értett.

– Jól vagyok – nyugtatta meg Janel, ahogy a válla fölött Arasgonra pillantott. – Nem lesz nagy kihí…

A banditák vezére ekkor verte őt fejbe.

Háromszor is.

Az útonállók éljeneztek, ha tehették volna, kupákat és kis zászlókat vesznek elő. És miért is ne? Hiába egy tűzvérű jelenléte, akit a joratiak szinte szentként tiszteltek, a törvényen kívüliek létszámfölényben voltak, méghozzá négy az egyhez. Ez nem rablásnak minősült, inkább mókának.

Túl hamar elfelejtették, hogy a vezérük egy olyan nőszeméllyel küzd, aki letépte egy fa ágát.

Janel megtántorodott az ütésektől. Qown testvér attól tartott, a harc ott helyben véget ér; az útonálló, aki erre fogadott, már éljenzett.

A gróf azonban megrázta a fejét, eloszlatván az elméjét megülő ködöt, vöröslő szeme pedig a támadójára összpontosított.

– Ó, máris belekezdtünk? Én kérek elnézést. – Letörölte a vért a szájáról, amely széles mosolyra húzódott.

A banditák vezére megtorpant.

– Hogyhogy talpon vagy még? Egy ilyen sorozattal őt teljesen kiütöttem! – mutatott a fogadásokat intéző, termetes férfira.

– Híres vagyok a konokságomról – felelte Janel. Kijelentésének egy jókora lendítéssel adott nyomatékot, arra kényszerítve a másik nőt, hogy oldalra ugorjon; a fa a földbe csapódott.

A tolvaj, aki könnyű győzelemre fogadott, felnyögött, és átadott némi pénzt az egyik társának.

Janel újra közelebb lépett. Ezúttal az útonállók vezére lebukott az ág alatt, ezzel egy időben pedig elgáncsolta Janelt; a gróf éppen hogy nem zuhant bele a reggeli tábortűzbe. A vezér aztán ki akarta használni az előnyét, és lecsapott a csizmájával. Janel oldalra gördült, kezével az izzó szénbe tenyerelt, ahogy újra feltápászkodott.

Az éljenzésnek döbbenten vége szakadt.

Janel jobb kesztyűje lángra kapott. A nő lenézett, felsóhajtott, és a faágat a hóna alá fogta, míg letépte az ujjait burkoló anyagot. Az alatta lévő éjfekete bőr nagyon más volt, mint fahéjszínű arca. Qown úgy látta, egyáltalán nem égett meg.

– Ez volt a kedvenc pár kesztyűm! – panaszkodott Janel.

– Jaj, csikóm – szólalt meg Dorna –, ez volt az egyetlen pár kesztyűd!

– Én is ezt mondtam, Dorna kanca – hagyta helyben Janel. Megvetette a lábát, majd meglengette maga körül az ágat, és az ellenfelére mutatott. – Alábecsültelek, tolvaj.

– Az érzés kölcsönös. – A nő nevetésébe elővigyázatosság és nyugtalanság vegyült. – Átkozottul erős vagy, és egy ökörnél is szívósabb, de sosem nyerhetsz egy faággal.

– Adj hálát, amiért nem a kardot választottad!

A bandita idegesen felnevetett.

– Előbb el kell találnod! Gyorsabb vagyok, mint itt bárki más.

A legtermetesebb útonálló Dornához fordult, és így szólt:

– Ez igaz. Ő a legjobb harcosunk. – Megütögette a mellkasát. – Pedig én hivatásos versenyző voltam a tornákon.

Janel az ellenfelére mosolygott.

– Elég lesz egyszer eltalálnom téged.

Qown testvérnek eszébe jutott, hogy ellazíthatná ökölbe szorított kezét. Minden birodalmi tartománynak megvoltak a maga skatulyái. A khorveshiek remek katonák. A kirpisarik büszkék a varázslathoz való érzékükre. A yoriak barbárok. A joratiak szeretik a lovakat…

Ám a szerzetes azt kívánta, bár figyelmeztette volna valaki a joratiak harcszeretetére.

Janel és a banditák vezére végig egymást kerülgették, hátha védtelenül találják a másik valamelyik pontját. A törvényen kívüli nem támadt a sarlójával, de félre sem dobta. Amikor Janel meglendítette a faágat, a nő félrefordult, vagy kivédte a rögtönzött fegyvert. Végül mindig Janelt érte az ütés vagy a rúgás.

Úgy tűnt, a tolvaj előbb-utóbb legyűri a grófot.

– Nem rossz – méltatta a nő, miután Janel már sokadjára vétette el –, de nagy kár, hogy sosem tanítottak ki.

Janel előreugrott a faággal, a bandita pedig kivédte, oldalra lépett, és jól megrúgta a…

Legyen elég annyi, hogy a tomporán.

Janel gróf nem játszadozott tovább, de az is lehet, hogy csupán elvesztette a türelmét. Amikor újra támadásba lendült, nem próbálta megakadályozni vagy elkerülni az ütéseket. Rendíthetetlenül tört előre. A nő újra lecsapott, méghozzá erősen, de Janel csak hunyorítva felnyögött. Aztán kihúzta magát, és feldobta a levegőbe az ágat, amely pörögni kezdett, akár valami nagy, levéllel teli kerék.

Janel fegyvertelennek tűnt.

Védtelennek…

A banditák vezére nem vesztegette az idejét, támadott.

Janel gyorsan mozdult, oldalvást felugrott, elkapta a lefelé eső faágat, és félreütötte vele a sarlót, amely messzire röpült. Aztán megfordította az ágat, és az ellenfele épp feléje rúgó lábára csapott vele.

Hangos reccsenés hasított a levegőbe, amit az útonálló sikolya követett.

Lába természetellenes irányba hajlott, a nő zokogva roskadt a földre.

Janel ledobta a faágat.

– Jaj, ne! – kiáltott fel. – Nem akartam… – Pislogva hátrébb lépett. – Qown testvér! Segíts nekünk!

A férfi közelebb szaladt.

– Itt vagyok, itt vagyok! Hadd vegyem elő a zsákomat…

A legtermetesebb útonálló a jelenetet látva összevonta a szemöldökét, karját keresztbe fonta maga előtt.

– Nem gondoltam volna, hogy ez így alakul.

A mellette álló Dorna kanca kinyújtotta felé a markát, hogy begyűjtse a nyereményét.

2: ROTHADT GYÜMÖLCS

Jorat tartomány, Quuri Birodalom,

két nappal azután, hogy Xaltorath Pokoljárásba kezdett a Fővárosban

Qown testvér elhallgatott, elcsuklott a hangja.

– Lehet, hogy a tea többet használna a torkodnak, mint az almabor – jegyezte meg Janel.

A szerzetes bólintott.

– Igazad van. Megyek, körbenézek a konyhában. – Udvariasan biccentett Kihrinnek, majd távozott.

Az ezt követő csendben Kihrin és Janel egymásra bámultak.

Az ifjú végül így szólt:

– Ez tényleg megtörtént?

– Mi? Hogy Qown elment megnézni, van-e tea? – Janel a kezébe támasztotta az állát, és elvigyorodott Kihrin bosszankodása láttán. – Ja, hogy a banditákra gondolsz!

A fiú elmosolyodott.

– Nem, hanem arra, hogy letépted egy fa ágát.

– Igen. Felteszem, ezt valóban nehéz elhinni.

Kihrin félretolta az upishiarralját.

– Amit az istálló ajtajával csináltál… Arra képtelen lennék. A barátom, Csillag sem tudna olyat. Mindketten megpróbáltuk. De te úgy becsuktad az ajtót, és ráfordítottad a keresztrudat, mintha az csak vattacukorból és jó szándékból állt volna.

Janel felvonta a szemöldökét.

– Akkor talán ez a történet is igaz.

– Miért Qown, és nem te meséled? Egyébként szép teljesítmény, hogy lett saját krónikásod,[19] habár kétlem, hogy az ő változata elfogulatlan.

– És más lenne, ha az én nézőpontomból mondanánk el? Neki legalább eszébe jutott, hogy lejegyezze az utazásainkat. Én folyton mással foglalkoztam.

– Talán csak jobban örülnék, ha tőled hallanám.

Újra egymás szemébe néztek.

Janel szája megrándult.

– Válaszolj meg nekem valamit! Csődörök vagy kancák?

Kihrin meghökkent.

– Tessék?

A nő közelebb hajolt, pont olyan tartást vett fel, ahogy Kihrin is ült.

– Csődörökön vagy kancákon lovagolsz?

– Sosem érdekelt igazán a lovam neme… – Kihrin elhallgatott. – De te most nem lovakról beszélsz, igaz?

– Hát nem – felelte Janel. – Könnyen csapdába sétálhatnak, akik nem ismerik a szokásainkat.

– Mire gondolsz?

– A csődör és a kanca szavakat többféleképpen is használjuk. – Janel a faasztal erezetét simogatta az ujjával. – Fontos ismerni a kontextust, nehogy bajba kerülj.

– És mi most a te kontextusod?

– Természetesen az, hogy kikkel bújsz szívesebben ágyba. – Csíny villant a szemében. – Csődörökön lovagolsz? Kancákon lovagolsz? – Janel vállat vont. – Vannak, akik egyáltalán nem szeretnek lovagolni, de te nem olyan vagy, igaz?

Kihrin beletúrt a hajába.

– Nem, nem olyan vagyok. Mondjuk, hogy kancákon. – Kihrin habozott. – De ez miért csapda?

– Mert Joratban ez az egyetlen eshetőség, amikor a csődör, kanca és egyéb ehhez hasonló szavak az ember lába közötti szervekre utalnak. Amikor valaki egy emberre csődört vagy kancát mond, általában a nemére gondol.

Kihrin értetlenül nézett rá.

– Miért, korábban nem erről beszéltél? Nő vagy. Nem ezt érted kanca alatt?

Janel szája felfelé görbült.

– Összekevered a biológiai és a társadalmi nemet. A biológiai nemem, azaz a testem női, ez igaz. De nem ez a társadalmi nemem. Én csődör vagyok. És a jorati társadalom a csődör kifejezést használja a férfiakra. Szóval tévedsz, én határozottan nem vagyok nő.

Kihrin szeme elkerekedett.

– De épp most mondtad, hogy nő vagy!

Janel felsóhajtott.

– Hogy férfiként ki vagyok, az független… – itt magára mutatott – …ettől. Nem számít, hogy hím vagyok, nőstény, vagy egyik sem, mindenképp csődör lennék.

Kihrin még értetlenebbül nézett rá.

– Te… férfi vagy. – A pillantása végigfutott Janel ingén, megállapodott a lábán, majd visszakúszott az arcára. – Nyilvánvalóan.

Janel a szemét forgatta.

– Már megint összemosod a nőt és a nőstényt. Nem hibáztatlak; nyugaton bizonyára szinonimák. De afelől biztos lehetsz, hogy itt nem azok. – Janel lenézett magára, és elhúzta az ingnyakát. – Általában, amikor valaki a kanca vagy csődör fogalmakkal ír le egy személyt, akkor a társadalmi nemére gondol. Ezen definíció alapján pedig férfi vagyok. Ám ha a biológiai nemről van szó, mások a szabályok. Mivel abban az esetben esztétikai megfontolásokról beszélünk… – itt újra lenézett a saját testére – …nagyobb valószínűséggel részesítenek előnyben azok, akik női társra vágynak. Ami azt illeti, én egy nőstény férfi vagyok. – Elmosolyodott. – Most már látod a csapdát?

Kihrin a fejét csóválta. Ha valaki külsőleg nőnek tűnt számára – például Janel –, akkor hogyan viselkedjen a közelében akkor, ha… az illető férfiként azonosítja magát? És honnan tudná a különbséget? Mindig is azt feltételezte, hogy az ember lába közötti szervek fontos részét képezik annak, ki a nő, és ki a férfi.

Csakhogy sem Janel, sem Jorat többi része nem így vélekedett erről. Ó, Kihrin észrevette a csapdát! Csak nem volt benne biztos, hogy megértette a működését, abban pedig végképp nem, hogy miként kerülhetné el.

Qown testvérnek vajon mennyi időbe telik elkészíteni a teát?

– Öh… Lehet, hogy szükségem lesz némi időre, amíg megszokom a dolgot. Hogyan hivatkozzak rád? Férfiként vagy…

– Nőként jó lesz – mondta Janel. – Nem szeretnénk túlságosan összezavarni a népeket Quurban.[20]

– Hát, szerintem eddig nem megy valami jól. – Kihrin összeszedte magát. – És… mi a helyzet veled?

– Velem? Számomra egyáltalán nem zavaros a kérdés.

– Nem, úgy értem, hogy te… csődörökön vagy kancákon lovagolsz?

Janel felvonta a szemöldökét.

– Miért lovagolnék csak a ménes egyik felén?

Kihrin örült, hogy nem ivott éppen.

– Aha, hát igen.

Visszamosolygott a nőre. Tetszett neki a nyíltsága. Hogy ilyen szégyentelen. És bár Kihrin tudta, hogy Janel tervez valamit, ha a nő csupán néhány pillanatig a szemébe nézett, egyből kezdett elhomályosulni, hogy ez miért is lehet fontos – noha tisztában volt vele, ez mennyire ostoba viselkedés. Nagyon ostoba.

Ennek ellenére Janel keze felé nyúlt.

Qown testvér letette a kannával és csészékkel megpakolt tálcát.

Kihrin elhúzta a karját.

– Találtál teát. Pompás.

– Ugye? Igazán elégedett vagyok.

– Qown testvér – szólt Janel –, folytathatom én? Akkor pihenhetne a hangod.

– Biztos vagy benne? – Qown a nő felé nyújtotta a könyvét.

– Arra nem lesz szükség – utasította vissza Janel. – A magam módján mesélem el a történetet.

Kihrin majdnem felnevetett Qown felháborodott arckifejezése láttán.

A szerzetes aztán összeszedte magát, és öntött egy csésze teát.

– Akkor nem bánnád, ha rögzíteném az elbeszélésedet?

Janel értetlenül nézett a férfira.

– Ha mit csinálnál?

Qown belenyúlt a zsákjába, és elővett egy újabb naplót.

– Egy varázslatról van szó, amit… – megköszörülte a torkát – amit a régi monostoromban tanultam. A történelmi feljegyzések kedvéért beszélgetéseket rögzítenek vele. Finom megoldás. Észre sem fogod venni.

– Egy pillanat! – Kihrin előrehajolt. – Ismersz egy varázslatot, ami megörökít mindent, amit mondunk? Azt én is ismerem! – Nevelőapja, Surdyeh egykor képes volt valami nagyon hasonlóra.

– Igazán? Ugye milyen csodálatos varázslat? El sem tudom mondani, mennyiszer kímélte már meg az ujjaimat a görcs…

– De nincs rubingyűrűd, ugye? – sandított rá Kihrin.

Qown különös pillantást vetett a fiúra.

– Milyen furcsa kérdés! Nem, dehogyis! A vishai papok szerény életet élnek.

Kihrin összeszedte magát.

– Sajnálom. Hát persze.[21]

– Nos – szólalt meg Janel –, ami engem illet, nem bánom, ha rögzíted az elbeszélésemet, Qown. Szóval mi lenne, ha belekezdenék? – Válaszra sem várva belefogott.

Janel elbeszélése

Barsine régió, Jorat, Quur

Miután eltörtem a nő lábát, ledobtam az ágat, és hátraléptem, hogy Qown testvér közelebb jöhessen. Arasgon körbeszimatolt, hogy ellenőrizze, biztosan nem sérültem-e meg súlyosan. Nem ok nélkül tette: máris éreztem, hogy az állkapcsomon és a bordáimnál keletkezett zúzódások lilulni kezdenek.

Az a nő olyat rúgott, mint maga Khorsal.

A többi útonálló a tábortűz mellé dobta a fegyverét, megadták magukat. Nem nagyon figyeltem oda rájuk, bár megszámoltam, mennyien vannak. Nyolcan, a vezérükkel együtt. Igyekeztem közönyös maradni, de így is hallottam némelyikük nevét. A hókás nőt Kaynek hívták, valaki mást Vidannak, habár nem voltam benne biztos, hogy kit. Bolond módon nem gondoltam őket többnek pénzszerzési lehetőségnél.

Szerencse, hogy Barsine fővárosában, Mereinában mostanában kezdődött a viadal, ahol a helyi báró is megjelent, így nem kellett sokat várnunk a jutalmunkra.

Qown testvér teljesen elképedt, amikor először ejtettünk csapdába egy halom banditát. Nem értette, a többi útonálló miért nem menekül el, vagy támad ránk, miután levertük a vezérüket. Ugyan megpróbáltam elmagyarázni neki, de…

Tudjátok, a mi világunkban minden két fogalomra bomlik. Az egyik az idorrá, ami azoknak a hatalma és ereje, akik másokat védelmeznek, a másik pedig a thudajé, a tisztesség, amelyet akkor nyer el valaki, ha meghódol egy nála kiválóbb személy előtt. Próbatételek, versenyek és párbajok során határozzuk meg a különbséget, így alakul ki a jó vezetés, valamint a közösségben fennálló, erős kötelékek. A vereségben sincs szégyen. A rabul esett banditák együttérzésre és megbocsátásra lelnek azzal, hogy kimutatják a thudajéjüket. Természetes, hogy megadják magukat. És az is természetes, hogy jól bánunk majd velük.

Mi mást tehetne az, akinek erős az idorrája? Azok, akik elnyomásra használják az erejüket, erőszakosak és közönséges zsarnokok. A nyelvünkben rájuk is van egy szavunk: thorra.

Tudtam, hogy Qown ezt nem érti. A hegyeken túl, nyugaton máshogy mennek a dolgok.

Azt hiszem, nyugaton mindent máshogy csinálnak.

Ám ebben a helyzetben egy útonállónak kevesebb thudajéje volt, mint a többinek. Egy férfinak, aki laevost viselt, olyan lósörényhez hasonló hajzatot, amit a nemesi rangunk jelének tekintünk. Ugyanannak a férfinak, aki a vereségemre fogadott, és veszített. Míg mindenki az egykori vezérükre vagy Qown testvérre figyelt, ő engem bámult.

– Ismerlek – mondta. – Janel Danorak vagy, Tolamer grófjának unokája.

Ó, pompás… Tudta, ki vagyok.

A balszerencsémet átkozva felszegtem az államat.

– Tévedsz – jelentettem ki.

Jóvágású arcán zavarodottság suhant át. Sötétszürke bőre volt, és fehér laevosa, amely egykor remekül festhetett. Olyasvalaki benyomását keltette, aki fényűzésben élt, de kénytelen volt az erdőben meghúzni magát, hogy elrejtőzzön az ellenségei elől.

Azt hiszem, valahogy úgy, mint én.

– Igazán? – pislogott csodálkozva.

– Igen. Egykor én voltam Tolamer grófjának unokája. Most én magam vagyok Tolamer grófja. – Újra a szemébe néztem. – Honnan ismersz engem? Hosszú évek óta nem jártam ebben a régióban. Nem számítottam rá, hogy itt bárki is felismer.

A férfi fanyar mosolya inkább őt magát gúnyolta, mint engem.

– Emlékszem a látogatásaidra, amikor még gyerekek voltunk. Mindig meggyőzted Tamint, hogy játsszon veled és azzal a tűzvérűvel. Nyakig koszosan lovagoltál haza, miután sárból várat építettél, vagy fára másztál. Te vagy az, igaz? Te vagy Janel Danorak.

– A családnevem Theranon. Te azok közé tartozol, akik esküt tettek Barsine bárójának?

– Azok közé tartoztam. – Fájdalom villant a férfi tekintetében. – De te Danorak vagy, ugye?

A sérült vezérük körül madárként gágogó banditák erre a kérdésre elhallgattak. Mindenki felém fordult.

Felsóhajtottam.

– Én csak egy Pokoljárás útjába kerültem.

A férfi felkuncogott.

– És még szerény is!

– Nem, nem vagyok… – Elharaptam a mondatom folytatását. Egész életemben intettek, nehogy elmondjam, mi történt Lonezh kantonban, amikor a démonok áttörtek a határon. Ennek eredményeként sosem javítottam ki senkit, aki legendákat költött a gyerekkori rémségekből.

Akik nem ismerik a jorati történelmet, azoknak mondom, hogy Danorak tűzvérű volt. Széltében-hosszában átlovagolta Joratot, ami egy egész hétbe telt – étel, ital és pihenés nélkül. Figyelmeztette az embereket és a tűzvérűek nyájait, hogy érjenek magaslatra, mielőtt Kandor császár elárasztja a Végtelen Szurdokot, hogy kiöntse, és utána lemészárolja a zsarnok istenkirályunkat.

Miután Danorak megmentett mindenkit, holtan esett össze a kimerültségtől.

A lonezh-i Pokoljárás azért kezdődött, mert egy marakori boszorkány erősebb démont idézett meg, mint amit irányítani tudott. A végeredmény kiszámítható volt, és csak azután fejeződött be, amikor Jorat és Lonezh kanton jó része már elnéptelenedett.

Az emberek ezután elkezdtek engem Danoraknak hívni. Elterjedt a hír, miszerint napokig futottam, mindig egy lépéssel a démonok előtt, hogy figyelmeztessem Sandus császárt a támadásra. Ezt kitüntetésnek szánták. Azonban csak arra emlékeztetett, hogy az életem és a hírnevem is egy hazugságon alapul.

Senki sem előzi le a démonokat, főleg nem egy nyolcéves kislány.

Nem akartam a Pokoljárásról beszélni. Úgyhogy Qown testvérre fordítottam a figyelmemet, aki még mindig a banditák vezérét gyógyította.

– Képes lesz utazni?

– Hallak ám – közölte a nő, és megpróbált felülni.

– Elég legyen! – intette Qown testvér. – Még nem végeztem a lábaddal.

– Ha még egyszer a lábamhoz érsz, megmutatom, milyen erősen rúgok a másikkal!

– De muszáj… – A szerzetes segélykérőn fordult felém. – Grófom, kérlek, elmagyaráznád neki, hogy én csak jót akarok?

– Vizslatni szeretnéd a lábamat, semmi mást!

Dorna felnevetett.

– Ó, dehogyis! A mi drága Qownunk ízig-vérig herélt. – Szélesebb vigyorra húzódott a szája. – De azért szép lábad van. Én majd megvizslatom, ha ő nem.

Qown lehunyta a szemét, és elmotyogott egy imát.

– Hogy hívnak? – kérdeztem a nőtől, akit legyőztem.

Szipogva elfordult.

Lehúztam az arcáról a maszkot, mire rácsapott a kezemre, de már elhagyta az ereje. Az álarc nélkül elég joratinak tűnt: sötétbarna bőre volt, szabálytalan, rózsaszín folttal az arca bal oldalán és a homlokán. A haja egyenes szálú, fekete. Nálam kétszer idősebbnek saccoltam.

Azonban nem volt jorati.

Egy egész jorati csapatot meggyőzött, hogy adják neki a thudajéjukat. Talán nem ismerték fel a valódi származását.

Vagy talán csak ennyire jól tudott rúgni.

– Ninavis a neve – mondta a laevosos férfi. – Mi mind Ninának hívjuk. Vadászként dolgozott a környéken, mielőtt a báró kisajátította az erdőt. A katonái halálbüntetés terhe mellett egész falvakat lakoltattak ki. Családok, akik emberöltők óta ezen a vidéken vadásztak, most vadorzásra kényszerülnek.

– Kalazan, ez most komoly? – pirított rá Ninavis. – Esetleg a bárónak is elmondanád a nevemet?

– Az nem baj, ha ő tudja – mondta Kalazan. – Hát nem érted, Nina? Ő az, akire eddig vártunk. – Visszafordult hozzám. – Kalazan vagyok. A nagydarab fickó Dango, a sebes arcú pedig Tímár. Az ott Kay Hará és Jem Nakijan, mellettük pedig Vidan és Gan…

– Molnárlánya Gan – pontosított a szóban forgó nő. Fiatal volt, szép, gyönyörű laevost viselt, és ha tényleg egy molnár lánya volt, akkor én vagyok Ó-Zaibur királynője. – Kal, Nina jól mondta. Nem lett volna szabad elárulnod a nevünket.

– De ő az, Gan! – A férfi élénken felém intett. – Hónapok óta szenvedünk ebben az erdőben, míg a báró és az átkozott kapitánya egymás után égetik fel a falvakat, a megjövendölt veszély után kutatva. A démoni gyermek, emlékszel? De mi van, ha ő az, akitől rettegnek? Mi van, ha az mindig is Danorak volt? A jóslatban semmi sem állítja, hogy helyinek kell lennie.

Éreztem, hogy összeszorul a gyomrom, és tetőtől talpig elönt a rettegés. Ökölbe szorítottam a kezem, nem engedtem a késztetésnek, hogy felemeljem Kalazant a nyakánál fogva, és addig rázzam, amíg válaszokat nem kapok tőle.

– Miről beszélsz? – kérdeztem. – És ne ködösíts, mert gyűlölöm a jóslatokat!

Csakhogy sosem fejeztük be a beszélgetést.

Arasgon érzékei jobbak, mint bármely emberé.

– Grófom, nem vagyunk egyedül! – rikoltotta a tűzvérű, épp amikor szélirányból három tucat, a Barsine régió barna és arany színeit viselő fegyveres lovagolt be a tisztásra.

Mindegyiküknél számszeríj volt.

Pontosabban: mindegyiküknél számszeríj volt, amit egyenesen ránk szegeztek.

Akadtak banditák, akik a fegyvereikért szaladtak, vagy az erdő felé, esetleg megpróbáltak fedezéket keresni egy-egy fa törzse mögött. Ninavis képtelen volt követni őket. Habár Kalazan nem menekült, észrevettem, hogy ő és Molnárlánya Gan a fejükbe húzták a csuklyájukat, hogy ne látsszon a laevosuk.

– Nocsak, nocsak! – szólt az őrjárat parancsnoka, miközben közelebb lovagolt. – Tartsátok a pozíciót! Senki ne moccanjon!

– Á, jól van! – Arasgon közelebb ügetett, hogy köszöntse a jövevényeket. – Elfogtuk ezeket a bitangokat. Most segítsetek, hadd vigyük őket a csikósotokhoz!

A kapitány figyelmen kívül hagyta őt.

– Nincs mit mondanotok? Ki itt a főnök? Beszéljetek!

Arasgon értetlenül pislogott, és visszanézett rám. Tudtam, mire gondol. Nem számít, hogy ezek a férfiak joratinak tűntek; a mezőink egyetlen fia sem merne figyelmen kívül hagyni egy tűzvérűt.

Legfeljebb ha nem értették meg a beszédét.

Lehetetlen. Az ősi időkben Khorsal istenkirály választott ki minket, hogy gondozzuk kiváltságos gyermekeit, a tűzvérűeket. Amikor ugyanazok a tűzvérűek csatlakoztak az emberekhez, akik meg akarták dönteni Khorsal uralmát, a szövetségünk megerősödött. Minden jorati gyermek megtanulja négypatás rokonai nyelvét.

Ez a katona azonban nem értette Arasgon szavait. Vagy ostoba volt, vagy ugyanannyira nem jorati, mint Ninavis.

Az utóbbira fogadtam volna.

Előreléptem.

– Én vagyok a főnök, Tolamer grófja. Mereinába utazom, hogy meglátogassam Barsine báróját.

Bíráló pillantással mért végig. Nem tűntem földművesnek – ápolt laevost viseltem, és a ruhám elég elegáns volt, leszámítva, hogy kissé elnyűttem. Az öltözködést és az ápoltságot könnyedén lehetett színlelni, az idorrámat azonban sokkal nehezebben. Grófként viselkedtem.

– Igazán? És hol vannak az őrei?

Fájdalmas nyögést hallottam a banditák vezére, Ninavis felől.

Jámbor mosolyt erőltettem az arcomra.

– Egy tűzvérű kísér. Mi más védelemre lehet még szüksége egy nemesnek?

A férfi odapillantott, és végre felismerte Arasgon származását. A tűzvérű hátravetette a fejét, miközben visszasétált az útonállókhoz, akik esetlenül ácsorogtak a közelben.

A katona leszállt a nyergéből.

– Dedreugh kapitány vagyok. Bűnözőkre vadászunk, akik már egy éve fosztogatnak, és falvakat égetnek a folyó mentén. Ezekre itt látszólag jól illik a leírás, szóval, ha megbocsát – intette a banditák felé az embereit –, most átvesszük őket.

A csapata egyik fele leszállt a nyeregből, a számszeríjukat kardra cserélték. Az arckifejezésük azonban aggasztott. Nem egyszerűen dühösnek tűntek, inkább a zsákmányra leső vadász kendőzetlen sóvárgása látszott rajtuk; az egyikük a földön ülő Ninavist figyelte, és megnyalta az ajkát.[22] A pillantása mögött egy csepp jó szándék sem rejlett. A hirtelen fellobbanó harag fenyegető melegséggel töltött el, miközben igyekeztem kordában tartani a vérmérsékletemet.

Csupasz kezemet Dedreugh kapitány bőr mellvértjére tettem.

– Én fogtam el őket, Dedreugh – szögeztem le. – Legyőztem őket, és a thudajéjukat az idorrámhoz kötöttem. Az én védelmem alatt állnak, amíg át nem adom őket a bárónak. Közvetlenül a bárónak.

Pontosan láttam a helyzet iróniáját. Tudjátok, eredetileg az volt a terv, a csapda lényege, amit Dedreugh kért. Máskor, amikor banditákra vadásztam, átadtam őket a helyi hatóságoknak anélkül, hogy megtudtam volna a nevüket. Sosem akartam felelős lenni értük. Nem akartam semmirekellőket befogadni, csak újra feltölteni a kincsesládámat, amely üresen maradt, miután sietve elhagytam tolameri otthonomat.

Az egész tartományban nincs olyan régió, kanton vagy körzet, amely ne kínálna pénzjutalmat az útonállókért. Szándékomban állt gyorsan megszabadulni tőlük némi fémért cserébe.

És most tessék, az idorrám alá vettem őket, mintha fontosabbak lennének, mint a szemétre való közemberek, bűnözők vagy rablók. Ők miért voltak mások? Vajon azért, mert elvesztettem a türelmemet, és megsebesítettem a vezérüket? Nem tudtam a választ.

Talán Dedreugh kapitányt csak rosszul törték be.

– Kapitány! – kiáltotta az egyik katona. – Az ott, hátul! Ő az!

Dedreugh megpróbált félrelökni, aztán meglepetten megtorpant, amikor rájött, hogy képtelen rá. Mögötte a még nyeregben ülő őrök célra tartották a számszeríjukat. A banditák – drága Khored nevére, már az én banditáim voltak, nem igaz? – nem érhették el a saját íjukat, a katonák előbb lelőtték volna őket.

Dedreugh kapitány félelmet keltő alak volt: nálam jó egy fejjel magasabb, világosszürke bőrét a haja vonalában sötétebb szürke jaguárfoltok törték meg, a szeme jégszínű. Habár elég jóképűnek találtam, nem tetszett a bűze, amely szinte már rothadásszagra hasonlított, és a világ összes forró fürdője sem mulasztotta volna el.

– Félre az útból! – Acsarogva nézett rám, aztán mintegy mellékesen hozzátette, hogy uram, a megfelelő, hódolatot kifejező jelzők nélkül. – Ezeket a bűnözőket árulás és boszorkányság miatt körözik. Ha őket képviseli, akkor maga ellen is fel kell hoznom ezeket a vádakat.

– Kapitány, ha ezek az emberek bűnt követtek el, megfizetnek érte. Azonban most már az én idorrám alá tartoznak. Tehát menjünk Mereinába ítélethozatalra, ahogy azt illik.

– Asszony…

– Asszony? – Hitetlenkedve emeltem fel a szemöldökömet.

A férfi elfintorodott.

– Nem szólhat bele az ügybe. Legyen hálás, amiért hajlandó vagyok visszakísérni a városba. – Lehajolt, amíg egy vonalba nem került az arcunk. – Nehéz, veszélyes telünk volt. A visszaúton bármi megtörténhet.

Unottan, félelem nélkül néztem vissza rá.

– Igazán?

– Ha nagyon kedves lesz hozzám, gondoskodom róla, hogy…

A mondandója hörgésbe fulladt, ahogy a kezemmel megmarkoltam a torkát.

Nem hazudok: csábított a gondolat, hogy addig szorítsam, amíg össze nem tudom érinteni az ujjaimat.

– Én Tolamer grófja vagyok – emlékeztettem. – Csődör, nem kanca. Nem engedélyt kértem, hanem parancsot adtam.

Annak ellenére, hogy magasabbra nőtt nálam, sikerült néhány ujjnyira elemelnem a talajtól. És nem mellesleg eltakart az emberei elől, akik lelőhettek volna.

– Öhm… grófom? – szólt Dorna. – A világért sem szeretném félbeszakítani a kacérkodást, de gondoskodnia kellene a gyerekekről…

Odapillantottam. A katonák Dornára és Qown testvérre tartották a fegyvereiket, és igen, még Arasgonra is, habár a szemükben villogó idegesség arra utalt, hogy korántsem vélték okos lépésnek az óriási tűzvérűt fenyegetni.

– Szóljon az embereinek, hogy hátráljanak meg! – utasítottam Dedreughot. – Máskülönben végignézhetik, ahogy letépem az állkapcsát, és megfojtom a saját nyelvével.[23] Egy gróffal nem beszélhet így! Ahogy a védelmem alatt állókra sem emelhet fegyvert. Érti, amit mondok? – Elhallgattam, míg a férfi fulladozó hangokat hallatott. – Pislogjon, ha igen!

Megpróbálta lefejteni az ujjaimat a nyakáról, de pislogott, aztán köpködve-zihálva levegőért kapkodott, amikor eleresztettem.

– Le a fegyverekkel! – szólt rekedten a mögötte állóknak, majd haragosan visszafordult felém. – Adja a szavát, hogy segít feladni ezeket a bűnözőket, különben a grófi rangja sem menti meg!

Felvontam a szemöldökömet, és eltűnődtem, Barsine régió vezetője hogyan képezte ki az embereit. Emlékeztem, hogy a báró kemény egy csődör, és jobban kedveli az ostort, mint a répát. Az évek során bizonyára csak rosszabb lett, ha Dedreugh viselkedése kicsit is mérvadó.

– Úgy látom, nem érti, kapitány. Egy báró alacsonyabb rangú, mint egy gróf. És már megígértem, hogy feladom őket, nem igaz?

A férfi gyilkos pillantással meredt rám, miközben elhátrált. Szegényes thudajéja volt. Bizonyítottam, hogy az én idorrám jobb, de erre megvetéssel reagált, és nem rendelte alá magát tisztességesen az akaratomnak. Erőszakos zsarnok lehetett, egy thorra, aki azt hitte, egyedül a testi erő számít, ha az uralomra való jogát kell bizonyítania. Láttam a tekintetében ülő fenyegetést: Jól vigyázz, mert amint lehetőségem nyílik rá, még megfizetsz ezért a megaláztatásért!

Hunyorítottam. A rendszerünk ötszáz éve működött, azért, mert az emberek megértették a szerepüket.

Alantasnak mutatta magát azzal, hogy továbbra is fölém akarta helyezni az idorráját. Elviselhetetlennek bizonyult, főleg miután megadásra kényszerítettem. Mindig léteztek olyanok, akik az idorrát és a thudajét a hím és a nőstény szinonimájaként értelmezték.

A kívülállók, az idegenek követik el ezt a hibát.

Aligha nevezhetném magamat grófnak, ha hagynám, hogy egy ilyen közönséges rangú szerzet így kezeljen engem.

Füttyentettem Dorna lovának, Zsebharapónak, valamint Qown testvér heréltjének, Fellegnek, miközben lassan leengedtem a fáról a korábban levadászott őzet.

– Dorna kanca, Qown testvér, segítsetek megkötözni a barátainkat, míg ezek a jóemberek segítenek tábort bontani! Ninavis, te Arasgon hátán utazol majd. Felnyergelem a lovainkat. A többieknek mondom: ne okozzatok gondot!

Kalazan mosolya meglepett. Eszembe jutott, amit a jóslatról és a démoni gyermekről mondott. Nem félt. Persze hogy nem félt – megérkezett a hős, aki megmenti őket Dedreughtól és az embereitől.

Nem tudtam eldönteni, szeretném-e, ha igaza lenne, vagy sem.

3: A BÁRÓ ÍTÉLETE

Jorat tartomány, Quuri Birodalom,

két nappal Sandus császár halála után

– Várj! – szólt Kihrin. – A tűzvérűek beszélnek? Azok a lovak az istállóban képesek beszélni? – A nyomaték kedvéért a háta mögé mutatott.

Kihrin mindig úgy beszélt Szégyenhez, mintha a kanca megértette volna őt. Kisfiú korában ugyanígy bánt egy macskával, Hercegnővel. Az emberek szerették családtagként kezelni a háziállataikat, de ez nem jelentette azt, hogy az állatok válaszoltak is.

– Jaj, ne! – kapott a fejéhez Qown testvér. – Most megcsináltad…

– Mi a baj?

– Ők nem lovak – magyarázta Janel. – A tűzvérűek birodalmi polgárok, akiknek jogaik vannak.

Kihrin szeme egészen elkerekedett.

– Erről szólt már valaki a Birodalomnak is?

Janel határozottan letette a korsóját.

– Amikor Atrin Kandor felszabadította Joratot Khorsal istenkirály uralma alól, polgárjogot adott mindkét népnek, amelyet az istenkirály rabszolgasorsra ítélt: az embereknek és a tűzvérűeknek. Ha egy tűzvérűt lónak nevezel, az olyan, mintha egy embert állatnak hívnál. Igen, beszélnek. – Összefonta a karját. – Nem az ő hibájuk, hogy sosem tanultad meg a nyelvüket.[24]

– Hát, így már egészen más fényben látom, hogy Darzin tenyészteni akarta Szégyent. – Kihrin elfintorodott. – Meglehetősen visszataszító. – Nem mintha ez még ronthatott volna rettenetes bátyja tetteinek megítélésén. Ami azt illeti, Kihrint az sem lepte volna meg, ha Darzin esetleg tud a tűzvérűekkel kapcsolatos igazságról, és úgy is megkísérli a tenyésztést. Az rá vallott volna.

– Te Szégyennek hívod Hamarratust? – Janel hangszíne arra engedett következtetni, hogy Kihrin elbukott valamiféle próbát.

– Nos hát… várj! Miért gondolod, hogy Szégyen neve Hamarratus? – Kihrinnek eszébe jutott, amikor Csillag megemlítette a nevet a vén lovásznak.

– Hamarratus mondta az istállóban – felelte Janel. – Ne feledd, tudnak beszélni.

Kihrin elgondolkodott a hangokon, amit a lovak – vagy inkább a tűzvérűek – adtak ki a sárkány támadása során. Feltételezte, hogy azok csak az izgatott hátasokra jellemzőek. Vihar. Nagy sárkány. Rengeteg veszély. De beszéd?

Talán.

– Tudom, hogy ez megdöbbentő – mondta Qown testvér. – Hidd el, átérzem a helyzetedet.

– Csillag azt mondja, Szégyennek tetszik a neve – közölte Kihrin. – Továbbra is így nevezem majd.

– Rendben – bólintott Janel. – Amennyiben ez az ő döntése, és nem te erőltetted rá, mint valami rabszolgára.

Kihrin összehúzta a szemét.

– Ő nem rabszolga.

– Még szép, hogy nem az!

Qown testvér közöttük járatta a pillantását.

– Janel, folytathatom a felolvasást? Egyél nyugodtan!

Erre a nő maga elé vette az egyik tálat.

– Igen. Kérlek, folytasd!

Qown elbeszélése

Mereina városa, Barsine régió, Jorat, Quur

Ahhoz, hogy átadhassák a rabszolgákat, el kellett utazniuk Mereinába, Barsine régió helyi központjába. Az út nem telt kellemesen. Az őrök egész végig viccelődtek, ugratták egymást, és úgy hencegtek, mintha tettek volna bármit is azonkívül, hogy megérkeztek. Hozzájuk képest a törvényen kívüliek mogorva társaságnak tűntek.

Qown testvér akaratlanul is összehasonlította őket a korábbi bűnözőkkel, akiket elkaptak, és akik játékként kezelték a helyzetüket.

Meglepődött. A Quuri Birodalom többi része kötelező érvényű rabszolgasággal büntette a rablást. Itt, Joratban a letartóztatott férfiak és nők egyáltalán nem vették komolyan a helyzetet. Bűnözők voltak, örömmel szedték el erővel mások fémjét, de nagyszabású tréfának tekintették a saját elfogásukat. Veszítettek; a gróf győzött. Szép munka volt.

Ninavis és a bandája másképp viselkedett.

Az útonállók és Janel gróf csendje súlyosan, komoran telepedett rájuk. A nő összeszűkült szemmel nézett körbe, mintha készülő támadástól tartott volna. A csapat minden lépéssel egyre feszültebbé vált, ahogy a céljuk felé közeledtek.

Amikor kiléptek a fák közül, előbukkant Mereina kastélya. Qown először nem ismerte fel. Csak akkor jött rá, hogy az épület nem őrtorony vagy valami raktár, amikor az őrök arrafelé vették az irányt.

Ami azt illeti, valóban nem festett túl kastélyszerűen.

A zömök, négyszögletű épületet még az ősi korokban emelték, amikor ez a vidék a Quuri Birodalmon kívül létezett. A határ menti erődöt a helyi kormányzati központ vette birtokába. A kegyes kastély szó használata pedig olyan volt, mintha Qown szülőföldjének, Eamithonnak a lágyan hullámzó dombjait nevezték volna el Sárkánycsúcsoknak.

A kastély alatt elterülő völgyben nyugvó „város” különbözött a Quur nyugati részén használt agyagtéglából, fából és kőből emelt építményektől. Házak helyett privát sétaudvarok és lugasok tarkították a völgyet. Lobogók és kis zászlócskák lengedeztek az oszlopokról. Erős, sőt már gyenge szél esetén is a város verdeső vásznak tengerévé vált. Szép volt, de mit sem ért Jorat híres viharaival szemben.

Az utcákon lovak és elefántok kóboroltak. Dhólok – egy rókaszerű kutyafajta tagjai – kószáltak odakinn, némelyek ott maradtak a családi sétaudvarok közelében.

De hol lehettek a házak?

A leginkább épületekre hasonlító szerkezetek ugyanazon a fennsíkon kaptak helyet, amelyen a kastély is: több száz jorati sátor, amelyeket az azhock névvel illettek. Az elkészítésükhöz vásznat és állatbőrt feszítettek ki egyfajta fakeretre. Egy azhock elég nagy volt, hogy elférjenek benne az emberek és a lovak egyaránt. Ezek az átmeneti otthonok adtak menedéket a viadalra érkezőknek is: kalmároknak, kereskedőknek, földműveseknek, valamint az esemény résztvevőinek.

Az elfogott banditák Qown testvér és Dorna előtt meneteltek, leszámítva Ninavist, aki Arasgon hátán ült. Janel gróf is a törvényen kívüliekkel utazott – nem volt hajlandó Dedreugh vagy az őrök társaságában haladni, habár azt nem bánta, ha ők viszik az elejtett őzet, amit ajándékként szánt a bárónak. Qown testvér gyanította, hogy Janel nem szerette volna, ha bárki is zaklatná a rabokat, ezért tartott velük. Qown tudta magáról, milyen naiv, de még ő is észrevette, a katonaférfiak hogyan pillantanak a banditanőkre.

A joratiaknak akadt erre egy szavuk: thorra. Egész pontosan azt jelenti: „egy csődör, akit nem biztonságos a többi lóval hagyni”.

Sosem használták dicséretként.

Az út a kastélyhoz a vásártéren át vezetett. Többen kikukkantottak az egyébként csendes tábor sátraiból, aztán gyorsan vissza is bújtak.

Egy ezüstös fekete bőrű lány szürke, durva szálú hajjal egyik sátortól a másikig szaladt, és a társaság érkezésének hírét vitte. Néhány másodperc múlva egy termetesebb, foltos mintázatú férfi, aki a köténye és az izmai alapján kovácsmester lehetett, kilépett egy azhockból, és figyelni kezdte a csoportot, míg a kezét egy törülközőbe törölte. Rosszallása még jóval azután is felettük lebegett, hogy elhaladtak.

A gyűlölet nem Qown testvérnek, Dornának, Janelnek vagy a banditáknak szólt, a kovács az őrökre irányította haragját. Egy ifjú, szőrmébe öltözött férfi megtorpant; egy sast tartott, amilyet a joratiak gyakran használtak a vadászatokkor. Úgy tűnt, legszívesebben a kíséretre eresztené a madarát, de egy másik vadász, a karjára téve a kezét, visszatartotta.

A városiak felismerték a törvényen kívülieket, de az arcukon nem látszott rosszindulat. Itt nem ők, hanem az őrök számítottak ellenségnek. Az egész város figyelemmel kísérte őket, mintha a báró emberei oroszlánok lettek volna, akik a rétjükre tévedtek. Finoman szólva is thorrák – erőszakos zsarnokok.

Qown testvér megborzongott. Jorat tartományt nem a lázadással azonosította.[25] A jorati társadalom arra az elvre épült, hogy minden tagja elfogadta a helyét az életben. A régió katonáival szemben táplált gyűlölet olyan különös volt, mint a felhőtlen égen közeledő vihar.

Ahogy a csoport folytatta útját a kastély felé, Kalazan körbefordult, és visszasétált, hogy a társaihoz szóljon.

– Megtiszteltetés volt. Ti vagytok a legjobbak. Aki mást állít, hazudik.

A legtermetesebb bandita (Qown testvér szerint ő lehetett Dango) felhorkant.

– Jaj, Kalazan! Elég a mézesmázos szavakból, nem vagyunk mi házasok!

Kalazan szomorú mosolyt villantott rá.

– Talán majd a következő életemben. Azt hiszem, ma este a Sápadt Hölgy nászágyában fekszem majd, nem a tiédben. – Összetalálkozott a pillantása a laevost viselő fiatal banditanőével, aki Molnárlánya Gan volt. A férfi szomorú mosolya keserűvé vált.

Dorna visszafordult Janel grófhoz, aki rezzenéstelen arccal figyelte a közjátékot. Dorna különös pillantást vetett rá.

– Nem lehetne…

– Gyerünk tovább, a mindenségit! – rivallt rájuk Dedreugh kapitány.

– Még hagyjuk a gyászbeszédet, Kalazan! – szólt Ninavis. – Egyelőre nincs itt a vég.

– De már erősen közeleg! – csattant fel Dedreugh. – Most pedig indulás, vagy munkára fogom a kardomat!

– Menjünk tovább – javasolta Janel gróf.

Így is tettek.

Qown testvér feltételezte, hogy Mereina kastélyában kellemes körülmények várják őket, hiszen a régió uralkodói ezt a helyet nevezték otthonuknak. Hamar rájött, mekkorát tévedett. A kőfalak építésekor a biztonságot, nem a kényelmet tartották szem előtt, ám a modern, mágikus ostromok korában már rég ósdinak számítottak. A kastély belül áporodott, fülledt és zsúfolt volt. Az erőd egy pillanatra sem tűnt barátságos lakhelynek, az azhock sátrak sokkal praktikusabbnak látszottak.

Qown nagyon szerette volna, ha a D’Talus-ház egyik Vöröse melegítővarázslatot mondana, ám a mágiával kapcsolatos helyi babonák miatt nemigen hitte, hogy találhatna hozzáértő személyt.

A kényelem hiánya ellenére a kastély egyes részletei gyönyörűnek bizonyultak: a ciprusból és tungból készült gyámfákra lómotívumokat faragtak, a málló falakat régi, megfakult szőnyegek takarták. A lámpások feszített bőrből készült ernyőjébe napszerű mintát égettek, így színes árnyakat vetettek a kőpadlóra. Az erőd azért nem távolodott el igazán katonai eredetétől: az udvaron fegyveres férfiak és nők táboroztak, a lovak pedig fel-alá mászkáltak a sáros udvaron.

Az őrök megálltak a kapunál, míg Dedreugh elszalajtott egy küldöncöt a báróhoz.

– A tornára készülünk – magyarázta a férfi Janelnek. Az első találkozásuk és az úti céljuk között Dedreugh arra az elhatározásra jutott, hogy lenyűgözi a grófot, harcias hozzáállását is alázatosra cserélte.

– Értem – felelte a nő.

A férfi elvigyorodott; csillogott a szeme.

– Én is megmérettetem magam.

Janel rásandított.

– Ez nagyon szép gesztus.

– Győzni fogok – közölte vele Dedreugh.

A nő lehajtotta a fejét, vélhetőleg a fogát csikorgatta. Qown testvér szemmel tartotta, hátha elhamarkodott cselekedetre szánná el magát. Nem mintha megfékezhette volna, csak tudni akarta, szükség esetén merre vetődjön.

Dedreugh kapitány Janelhez hajolt.

– Mindig én győzök.

A nő ezúttal egyenesen ránézett.

– A báró szerint ez nem számít összeférhetetlenségnek? Nem maga felügyeli a letartóztatásokat?

Miközben Dedreugh kapitány felkészült, hogy tiltakozzon, kinyílt a kastélyba vezető kétszárnyú ajtó.

Barsine bárója sétált ki az udvarra.

A férfi pazar öltözéket viselt, sokkal hivalkodóbbat, mint amilyet Janel gróf valaha is magára öltött. A báró ennek ellenére sem ért fel a szerzetes várakozásaihoz. Aranyló bőre és finom vonásai voltak, igen fiatalnak látszott.

Éppolyan fiatalnak, mint Janel gróf.

– Tamin! – Janel felnevetett. Örömmel tárta szét a karját, míg a báró a hagyományos jorati üdvözléssel köszöntötte: összeérintette vele a homlokát, a kezét pedig a tarkójára tette. A gróf úgy dajkálta a férfit, mint a legfinomabb porcelánt; érintése olyan óvatos volt, hogy azt félénkségnek is hihették volna. – Ajándékot hoztam a tüzeidnek, jó szándékot a ménesednek.

– Én pedig vendégként üdvözöllek a földjeimen – fejezte be a báró a hivatalos üdvözlést. – Nagyon sajnálom, ami a nagyapáddal történt – tette hozzá Tamin, amikor elhúzódtak egymástól. Janel gróf meglepett pillantására elmagyarázta: – Az embereim azt mondták, Tolamer grófja érkezett. Ám a nagyapád helyett téged talállak itt.

– Álmában halt meg – osztotta meg vele Janel. – A szíve felmondta a szolgálatot. – Hátrébb lépett. – De te… hol a te apád? Őrá számítottam… – Janel szavai elakadtak.

– Meghalt, habár nem álmában. Hitvány cselszövők végeztek vele, akik között ott volt a kastélyom intézője is. Azt mondták, neked köszönhetem, hogy most előkerült apám utolsó orgyilkosa is. – Tamin elnézett mellette, a banditák felé.

Nem kellett volna meglepődnie, Qown testvér mégis elcsodálkozott azon, ami ezután történt. Tamin, Barsine bárója elsétált Janel gróf mellett oda, ahol Dedreugh katonái a rabokat őrizték, és megállt Kalazan előtt.

Azután felpofozta a férfit.

Kalazan elvigyorodott.

– Én is örülök, hogy látlak, báró. – Megdöbbentő módon elhagyta a jorati formulákat, amelyekkel kimutathatták a tiszteletet: báróm, uram.

Qown testvér nem beszélte folyékonyan a kárót, a joratiak ősi nyelvét, de felismerte a sértést. Kalazan egyetlen szóval megtagadta, hogy Tamin lenne a hűbérura. Méltatlannak kiáltotta ki.

Tamin báró ezt halálos sértésnek vette volna, még akkor is, ha nem az apja állítólagos gyilkosával áll szemben.

– Most jön az, hogy tömlöcbe vetlek, míg a kis barátaid megpróbálnak hősiesen kiszabadítani? – kérdezte Tamin. Válaszra sem várva Dedreugh felé intett. – Öld meg!

– Ne! – rikoltotta Molnárlánya Gan. Előrelendült, olyan gyorsan és váratlanul, hogy a katonák sem számítottak rá. A kezéhez erősített kötél magával rántotta, és kibillentette az egyensúlyából a sorban következő személyt, Vidant is. Vidan pedig megrántotta Jem Nakijan kötelét, aki elesett. Jem béklyói megrántották Kalazanét.

Akié erre kibomlott.

A katonák lehet hogy meglepődtek, de Kalazan nem. Elmarta az egyik őr kardját az övéből, a mozdulattal felhasította a férfi oldalát. Egy másik katona elég közel állt, hogy cselekedjen, ám Ninavis lába az állának csapódott, mire a férfi hátrazuhant.

Arasgon nyerítve felágaskodott, a földre vetette Ninavist. A nő kurta kiáltása zokogásba fulladt, ahogy a sérült lábával ért talajt.

Kalazan hátulról megragadta Janel grófot, kardja élét a nő nyakához emelte.

– Elég! – kiáltotta Tamin. – Senki se mozduljon!

Az udvar elcsendesedett. Minden jelenlévő megdermedt, amikor észrevették Kalazan túszát.

Qown testvér hallotta, hogy a férfi ezt suttogja:

– Elnézést, grófom!

Kalazan ezúttal nem hagyta el a megfelelő tiszteletadást. Grófom. Hűbéruram.

– Engedd el! – parancsolta Tamin báró.

Kalazan elmosolyodott, a kardját még jobban odaszorította Janelhez. Hátrébb húzódott, a bejárati kapu felé.

Janel gróf néma maradt. Megfeszítette az állkapcsát, a kezét pedig ökölbe szorította maga mellett. Qown testvér jól ismerte a jeleket. Kalazan látta, amikor Janel megküzdött Ninavisszal. Vajon a fickó nem sejtette, mi fog történni, ha a nő úgy dönt, megvédi magát?

– Engedd el! – ismételte Tamin.

– Még nem – felelte Kalazan. – Gorombaság, tudom, de olyan rideg fogadtatásban részesültem, hogy nincs más lehetőségem, vissza kell utasítanom a vendégszeretetedet. – Tovább hátrált a boltív felé.

– Jól van – bólintott Tamin.

Kalazan elmosolyodott.

– Lőjetek át rajta! – adta ki a parancsot a báró.

Minden jelenlévő hitetlenkedve meredt rá.

Mindenki, kivéve Dedreugh és a katonái, akik követték a parancsot.

Sok minden történt egyszerre.

Először is Kalazan ellökte magától Janelt. Arasgon a testével védte a grófot. A katonák elsütötték a számszeríjakat, habár azok mégsem igazán sültek el, mert mindnek egyszerre pattant el az idege. A sikeresen kilőtt lövedékek közül az egyik Arasgon nyergét érte, a másik pedig egyetlen érményivel vétette el a testét. A többi katona nem vesztegette az idejét arra, hogy célpontot találjanak – méreteiből adódóan Arasgon tökéletes falat alkotott.

Kalazan futásnak eredt.

Nem a bejárat felé indult, hanem oldalra iramodott, aztán besurrant az egyik védőbástya mögötti ajtón, épp amikor a katonák könnyedén eltalálhatták volna.

– Utána! – ordította Dedreugh. – Utána!

A katonák sietve üldözőbe vették, csak páran maradtak hátra, hogy szemmel tartsák a rabokat.

Dedreugh visszament az őrhöz, akitől elszedték a fegyverét. A zekéjénél fogva megragadta a férfit, felemelte a földről, majd jól megrázta.

– Idióta! Vidd ezeket a mocskokat a tömlöcbe, de ha bármi baj történne közben, esküszöm, csatlakozol hozzájuk!

Qown testvér Ninához sietett. Nem lepte meg, hogy a nő eszméletlen: irtózatos kínokkal járhatott, hogy a törött lábára érkezett.

Akárhogy is, még életben volt.

Míg Qown testvér Ninát vizsgálta, hallotta, hogy a többiek egy másik rabról beszélnek.

– És ez? – kérdezte az egyik katona.

– Saelen, nem igaz? – válaszolta Tamin. – Ha tolvajokkal akar nyomorogni, hát legyen. Ganar „úrnő” menjen csak a fajtájához!

Saelen.[26] Qown emlékezett a káró nyelvleckéire. Elveszett vagy kóbor. Jorati mércével mérve rettenetes sértés. Majdnem olyan rossz, mint a thorra, csak ebben benne van, hogy az alany egy gyermek, aki nem érti, mi áll az érdekében, és mi nem. A férfi szíve kihagyott egy dobbanást: egy pillanatra azt hitte, Tamin a grófra céloz. De nem, Tamin Molnárlánya Ganra gondolt, aki fogcsikorgatva, karommá görbült ujjakkal igyekezett a báró közelébe érni. Tamin szépséges arca igencsak elcsúfult volna, ha elszabadul.

A báró azonban már Janel grófhoz fordult.

– Nagyon sajnálom ezt a balszerencsés esetet.

A nő felvonta a szemöldökét.

– Lőjetek át rajta?

– Az embereim a tartomány legjobb íjászai – nyugtatta meg a férfi. – Nem aggódtam a biztonságodért. – A kastély főbejárata felé intett. – Mehetünk? Az embereim majd elviszik a konyhába az ajándékodat, hogy felszolgálják az esti lakomán.

Közben két őr lehajolt Qown testvér mellé, és felnyalábolták Ninavist.

– Megsérült – közölte velük a férfi. – Óvatosan bánjatok vele! Hadd jöjjek én is, ellátom a sebeit.

Oda sem figyeltek rá.

– Mi lesz a többi saelennel? – Janel gróf unottnak hangzott, a kérdést az illendőség kedvéért tette fel. Amikor látta, hogy Qown testvér közeledik felé, figyelmeztetésként apró mozdulatot tett a kezével: majd én intézem.

– Ó, csak a szokásos. Elajándékozzuk őket a viadalon – felelte Tamin. – Kalazan sorsa már megpecsételődött. Hamarosan elfogjuk.

Sikoly hasított a levegőbe.

Qown testvér már azt gondolta, ez a beígért foglyul ejtést jelzi, csakhogy Molnárlánya Gan hangosan felröhögött, Dango pedig, akit még mindig kötelek béklyóztak, elvigyorodott.

– Ez a Kalazan ismeri a kastélyt? – kérdezte Janel.

Tamin fanyar pillantást vetett rá.

– Ő volt az intéző fia.

– Értem.

Tamin elfintorodott, és intett Dedreughnak.

– A fenébe is! Találjátok meg, és végezzetek vele! Nem akarom, hogy megérje a napfelkeltét, világos? Aztán tudd meg, melyik idióta volt képtelen rendesen megkötni Kalazan kezét, és korbácsoltasd meg!

Qown testvér a földre szegezte a tekintetét, nehogy elárulja a pillantása. Csak akkor mert felnézni, amikor a katonák elvitték a rabokat, és Dedreugh kapitány elment, hogy felügyelje a kutatást. Qown arra az illetőre nézett, aki megkötötte Kalazan kezét.

Dorna kanca mosolyogva dúdolt egy pajzán dalocskát.

Qown testvér követte az őröket a kastélyba, aztán megállt, amikor az egyikük, egy szürke bőrű, a szeme körül fekete foltos, jól megtermett alak hátrafordult.

– Mit művelsz? – tudakolta tőle az őr.

Qown testvér az összekötözött rabokra mutatott, akiket az épületbe vezettek vagy cipeltek.

– El kell látnom őket.

– Nincs szükségük kezelésre – mordult a férfi.

Qown testvér elmosolyodott, és a fejét csóválta.

– A gróf egyértelmű utasításokat adott. Gondoskodnom kell a jóllétükről.

És meg kellett nehezítenie az őrök dolgát. Qown testvér látta a pillantásaikat a Mereina kastélya felé vezető úton. A rabokat szabadon zaklathatnák, amint távozott mindenki, akit esetleg érdekelhetnek.

Lehet, hogy ez a fajta viselkedés szokatlan volt Joratban, ám ez nem gátolta meg, hogy megtörténjen.

– Látogasd meg őket reggel! – vetette oda neki az őr.

– De mi lesz a vérbajjal? – kérdezte a szerzetes.

Erre az egész csapat megtorpant, őrök és rabok egyaránt.

– Mit mondtál? – kérdezte az egyikük.

– A Falesini vérbajjal – ismételte Qown testvér. – Nem igazán fertőző. Nincs szükség karanténra meg ilyenekre, de véren és egyéb testnedveken át lehet terjeszteni. – Feltartotta a kezét, majd újrakezdte. – Úgy értem, el lehet kapni, ha hozzájuk érsz a bőröddel. A banditák mindegyikén láttam a tüneteket. Azt terveztük, hogy ellátjuk őket, amint elszállásolunk mindenkit, de ebben a sok izgalomban…

Az első őr csak pislogott, aztán felröhögött.

– Mi ez a marhaság? Ezek az emberek nem is betegek! – legyintett, mintha ostobaságnak gondolná az egészet.

Qown testvér felemelte az ujját, és Dangóra mutatott.

A termetes férfi, akinek a kezét a háta mögé kötözték, most összevont szemöldökkel nézett Qown testvérre. Az útonállók azonban nem cáfolták meg a mesét, a szerzetes nagy örömére.

Vér cseppent Dango orrából.

Az óriási termetű férfinak nem kellett megjátszania az ijedtséget. Qown testvér remélte, elég okos, és nem hagyja, hogy a rémület eluralkodjon rajta.

Dango az orrát ráncolta, mint aki tüsszentéssel küzd.

– Megint kezdődik, csuhás!

– Igen – mondta Qown testvér –, de legalább észrevettük, mielőtt a szemed is vérezni kezdene.

Az őrök hátraléptek.

Qown testvér legyintett.

– Jaj, ne aggódjatok! Nem vagytok veszélyben, amíg nem értek a bőréhez.

Egy katona elővonta a kardját.

– Mi a fenét művelsz? – vakkantotta oda a vezérük.

– Betegek… – mutatott feléjük a férfi.

– Fogd be! Inkább vonszold őket odalentre! Ha kell, vegyél kesztyűt! A kapitány élve akarja őket, holtan nem érnek semmit. – A vezető visszafordult Qown testvérhez. – Ebbe nem halnak bele, igaz?

– Ugyan, dehogy! Kezelhető. – Megfogta a zsákját. – Gyógyfőzetet kell készítenem nekik. Néhány napon belül elmúlik az egész.

– Nincs szükségünk néhány napra, ha holnap elég jól lesznek ahhoz, hogy talpra álljanak. – Az őr intett az embereinek, hogy vigyék le egy lépcsőn a törvényen kívülieket. Qown testvér feltételezte, hogy az a tömlöcbe vezet. Az őrök, akik korábban sóvárogva pillantottak a rabokra, most már láthatólag sokkal kevésbé érdeklődtek irántuk. Ami azt illeti, a legtöbben azonnal távoztak.

Ezúttal senki sem akadékoskodott, amikor Qown testvér követte őket a börtönbe. Igazság szerint a helyiség inkább borospince volt, egy hűvös, sötét hely, ahol az ember biztonságban tudhatja a helyi úr palackjait. Akárhogy is, a bort eltávolították, habár néhány sorokba halmozott láda arra engedett következtetni, hogy a helyiséget néha még mindig raktárként használják. Qown testvér el sem tudta képzelni, hogy bármennyi időt is rabként töltsön odabent.

Abban azonban már nem volt biztos, hogy ezt jó jelnek vegye-e, vagy rettenetesnek.

A katonák szétválasztották a rabokat. A köteleket ezután láncokra cserélték, amelyeket falba rögzített vasgyűrűkhöz erősítettek. A helyiségben emellett volt egy kút is, és ha rájuk tört a szükség, a rendelkezésükre állt egy vödör.

Qown testvér felhúzott egy vödörnyi vizet, míg az őröknek eszükbe jutott, hogy azt ígérték: megtalálják Kalazant. Ezután a szerzetes gyógynövényekkel kezdett tevékenykedni – a folyamatok igen komolynak tűnhettek azok számára, akik nem kaptak gyógyítói képzést.[27]

Az egyetlen bent maradt őr talált magának egy széket, és leült az ajtónál, amelyet odakintről elreteszeltek. A folyosón további őrök várakoztak.

Qown testvér megállt minden rabnál, és vízzel kínálta őket.

– Hogyan…? – suttogta Dango. A nyomaték kedvéért szipogott.

Qown testvér letörölte a férfi arcáról a vért.

– Szakmai titok. Itt jobb, ha nem beszélünk róla.

Dango bólintott.

– Köszönöm. Valamelyikük úgyis próbálkozott volna, és a végén kitépik a torkát. Érződött a feszültség.

Qown testvér ezen eltűnődött. Gyanította, hogy Dango nem képletesen beszélt. A jorati nőknek megvolt a maguk híre.

– A gróf nem nyugszik bele a helyzetbe. Visszajövünk értetek – ígérte a szerzetes.

Qown testvér körbejárt a helyiségben, itallal kínálva a rabokat, azt színlelve, hogy valamiféle betegség miatt kezeli őket, amellyel természetesen nem rendelkeztek. Kay Hará olyan rémültnek tűnt, hogy Qown azt gondolta, vagy tényleg elhitte az egész mesét, vagy rendkívül hosszú időt töltött a színházban. Jem Nakijan még csak rá sem nézett. Vidan megkérte a szerzetest, hogy kezelje inkább Gant, aztán meg idegességet színlelt, amikor Qown ragaszkodott hozzá, hogy mindenkit ellásson. Tímár egy mukkot sem szólt, de a pillantása megenyhült, és kevésbé sugárzott gyilkos szándékot, amikor Qown testvér vizet adott neki. Az őrök átkutatták a törvényen kívülit, habár Qown gyanította, hogy nem elég alaposan. Vagy talán csak képzelődött. Tímár annak a fajtának tűnt, akinél mindig akadnak kések.

A sérülése miatt Ninavisnál időzött a legtovább. Az Arasgonról való zuhanása és az azt követő eszméletvesztés kiváló alkalmat kínált arra, hogy Qown elrendezze a törött lábát. Szeretett volna még többet is tenni, de ténykedése közben magán érezte a hátramaradt őr pillantását. Qown testvér nem szerette volna, ha a férfi meglátná, hogy varázsol. Ráadásul mindenki tudta, hogy Ninavis lába eltört. Nem segítene a helyzetén, ha reggelre egyszer csak felépülne.

Miután körbejárta a többieket is, távozott, hogy megbeszélje a gróffal a stratégiát.

4: A DÉMONI GYERMEK

Jorat tartomány, Quuri Birodalom,

két nappal Gadrith D’Lorus trónra lépése után

– Falesini vérbaj? Tényleg létezik ilyen? – nézett Janel Qown testvérre.

A háta mögött a kocsma törzsvendégei kifinomult játékba kezdtek: különös alakú köveket dobáltak egy rézsútos agyagtáblára. Még fogadásokat is kötöttek.

A szerzetes köhintett egyet.

– Ó, igen, de még mennyire! Az egy vérzéssel járó láz, amit egy sivatagi egér felszáradt vizeletétől lehet elkapni. Ez az egyik oka, hogy Khorveshben ennyire szeretik a macskákat. Hozzáteszem, Joratban sosem ütötte fel a fejét. Nem kedvez neki az éghajlat.

– Nagyon ravasz – mondta Kihrin. – De mindent összevetve nem meglepő.

A másik kettő értetlenül nézett rá.

– Mindent összevetve? – tudakolta Qown testvér.

Kihrin a szerzetes ruhájára mutatott.

– Te a misztériumok egyik papja vagy. Ismertem régen egy elkötelezett hívőt. Ti aztán bonyolult egy népség vagytok.

– Már elnézést – szólt Qown –, de én nem vagyok „bonyolult”. Elkötelezetten segítek másoknak, hogy testi és szellemi harmóniára lelhessenek.

– Talán nem is bonyolult, inkább furfangos – jegyezte meg vigyorogva Janel.

– A rended nem törvénytelennek minősült? – kérdezte Kihrin, mire a testvér megköszörülte a torkát.

– Az csak egy politikai ügy volt.[28] Most már minden rendben. És Eamithonban mindig is elfogadták a hitünket. – Ezután felvidult. – Tényleg ismersz valakit, aki szintén az Utat járja? Ez csodálatos! Nem sokan vagyunk.

– Persze. Orgazda volt, neki vittem a zsákmányt.

– Hogy micsoda? – Qown testvér szeme elkerekedett.

Kihrin felkuncogott, mire Janel érdeklődve pillantott rá.

– Nem palotában nőttél fel, igaz? – kérdezte.

– Míg te igen – mutatott rá az ifjú. – Nyilvánvalóan.

– Az nem palota volt – helyesbített Janel. – Hanem kastély.

– Jaj, bocsáss meg! Az teljesen más. Akárhogy is, észrevettem, hogy már nem használod a nemesi címedet – állapította meg az ifjú. – Miért is? És miért hívod magad grófnak és nem grófnőnek?

– A grófnő nem egy quuri cím, amit a hímnemű vezető felesége kap? – Janel vállat vont. – Mert ha igen, akkor az rám nem érvényes.

– Az a grófné; a grófnőt a nőnemű vezetőre használják – magyarázta Kihrin.

– Milyen különös címke… Minket nem érdekel, a vezetőink férfiak-e, vagy nők. Csak ahhoz ragaszkodunk, hogy csődörök legyenek.

Mögötte egy termetes, fekete foltos, szürke bőrű férfi valamiféle győzelmet ért el a kődobálós játékban: felkiáltott, és körbejárt a teremben, miközben a magasba tartotta mindkét öklét. Éljenzés, tapsolás és néhány hurrogás kísérte a diadalt, mielőtt újra elcsendesedett volna a társaság.

– Tudtátok, hogy a joratiak anyanyelve, a káró még csak meg sem különbözteti a nemeket? – vetette fel Qown testvér. – Csak a hatalmi pozíciókat, valamint a kötelezettségeket. És a gyakorlatban legalább három elkülöníthető nemet találtam. Pontosabban, két nemet és egy harmadik, minden másra használatos fogalmat, de akkor is…

Kihrin ezen elcsodálkozott, mire Janel félretolta a tálját.

– Jobb lesz, ha átveszem a szót, különben ebből előadás kerekedik a jorati társadalmi berendezkedésről. Nem először fordulna elő.

– Ühm, igen – bólintott Kihrin. – Tényleg jobb lenne.

Janel bólintott. Aztán csak ült csöndben.

Épp amikor Kihrin már azt hitte, meggondolta magát, Janel beszélni kezdett.

Janel elbeszélése

Mereina kastélya, Barsine régió, Jorat, Quur

Nem számít, honnan érkeztünk, és kik vagyunk, tolvajok vagy nemesek, papok vagy boszorkányok, mind a saját történetünk hősévé akarunk válni.

Nem, rosszul fogalmaztam.

Nem akarunk azzá válni.

Szükséges, hogy azzá váljunk.

Mind azt képzeljük, hogy ennek így kell lennie. Soha senki nem tartja magát bolondnak vagy zsiványnak. Ha pedig mégis, akkor azt hiszem, kitalálnak maguknak valami hihetőt, hogy igazolják a tetteiket. Mind így látjuk a világot. Minden cselekedetünket úgy értelmezzük, akár egy hősköltemény tetőpontját, amelyben mi vagyunk a főszereplők. Ez vajon dölyf, vagy csak képtelennek bizonyulunk arra, hogy mások szemén át lássuk az univerzumot? Ha csupán a saját szemszögünket ismerhetjük meg, akkor ebből nem következik, hogy kizárólag a miénk számít?

Az eredmény ugyanaz. Feszegetjük a szabályok szabta korlátokat, áthágjuk, és figyelmen kívül hagyjuk őket. A többieké elé helyezzük a saját szükségleteinket. Egy hős ezt teszi, nem igaz? Hát nem jár ki nekünk, hogy különleges kivételek lehessünk, csak most az egyszer? És a következő alkalommal is?

Ezúttal azonban más a helyzet. Ezúttal ez fontos.

Természetesen a banditákra céloztam. Nem magamra.

Hősöknek gondolták magukat. És bűnözőkként kellett megítélnem őket, elvégre engem arra neveltek, hogy úgy higgyem, ezt a vidéket nekem kell megvédenem. Nem túl bátor tett idegen utazókat kirabolni.

Mégis…

Kalazan szavai úgy égettek, akár egy átok, amely készen áll, hogy fehéren felizzon.

Azt mondta, a démoni gyermekre vártak.

A fenébe vele!

Még ennél is rosszabb: nem vettem észre, ahogy Tamin felkészítette a csapatait? Katonákat, akik nem értették a tűzvérűek nyelvét. Katonákat, akik kancaként kezeltek, hiába viseltem csődörhöz méltó öltözéket. És ott volt Tamin szemének vidám csillanása, amikor megparancsolta az embereinek, hogy lőjenek át rajtam.

Kalazan tervezett kivégzése volt a végső bizonyíték Tamin báró ellen. Az ember nem azzal védi a ménest, hogy megöli a saeleneket, a kóborokat. És ha Kalazan, az apja és mások is szövetkeztek, hogy merényletet kövessenek el az előző báró ellen, az azt jelentette, hogy küzdöttek a helyzet rendezéséért. Megpróbálták, és kudarcot vallottak; nem tudtak eltávolítani egy méltatlan uralkodót.

Képtelen voltam elhinni azt a becstelenséget az egykori báróról, hogy nem mondott le, mielőtt a helyzet ilyen gyászossá vált.

A feszültség szinte fojtogató volt a vacsoránál. Hétköznapi körülmények között arra számítottam volna, hogy a kastélyt elárasztják a barátok és a vendégek, akik alig várják a lakomát. Ehelyett azonban szinte teljesen üresnek tűnt a nagyterem. Míg én voltam az egyetlen, aki a saját elejtett vadjával érkezett (az idorrám feltételei szerint így volt helyes), a báró a maga részéről rendkívül sok húst vásárolt vagy vadászott. Mint kiderült, teljesen feleslegesen. A viadal megünneplésére levágott és az előírások szerinti, több különböző tamarane módon elkészített friss hús jó részéhez hozzá sem értek.

Tudtam az okát.

Az őrök még mindig nem találták meg Kalazant. Tamin igen udvariasan viselkedett velem a vacsora alatt. Végül is régi barátja voltam, nem igaz? (Arról nem is beszélve, hogy magasabb rangú.) Ám a kedélyállapota arra ösztökélte a legtöbb vendéget, hogy inkább elkerüljék az étkezőt.

Az egyik katona megesküdött volna rá, hogy a számszeríjával hátba lőtte Kalazant. Még vérnyomokat is találtak, testet azonban nem. Nem volt egyértelmű bizonyítéka, hogy az „áruló” délre utazott, a Túlvilágra, ahol fogadja Thaena végső ítéletét.

Később irigykedve figyeltem, ahogy a vendégek kettesével-hármasával elszállingóznak a vacsoráról. Épp csak nagykorúvá váltam, amikor Sir Oreth felbukkant a küszöbömön a fenyegetéseivel és a kilakoltatási parancsával. Nem maradt idő felnőtthöz méltó ünneplésre és felnőttes játékokra sem.

Azonban látszólag nem most jött el az ideje bepótolni a lemaradást.

Begyakoroltam a kifogásaimat arra az esetre, ha Tamin, a többi vendége, esetleg – ne adják az istenek – az az undok Dedreugh kapitány felém fordítanák a szügyüket vagy a tomporukat. „Nem, sajnálom, épp a vörös holdban járok, de köszönöm a bókot.” „Még mindig gyászolom a nagyapámat, és nem érezném illendőnek, ha ágyba bújnék valakivel.”

Vagy a kedvencem, amit akármennyire szeretnék is, sosem mondhatnék Taminnek: „Nem, és ne kérdezd meg még egyszer! Lehet, hogy szép látvány vagyok, mégis a legádázabb szörnyetegek közé tartozom. Széttépnélek, még az sem számítana, milyen nosztalgiával emlékszem a gyerekkorunkban itt töltött telekre.”

Utólag már nem értem, miért aggódtam ennyire. Mivel én voltam a megjelentek között a legmagasabb rangú nemes, mindenki tőlem várta a közeledést. Gyakorlati szempontból a rang és az idorrá-thudajé kapcsolatok nem számítanak, ha az ágyról van szó, de gyanítom, hogy ez sosincs egészen így.

Tehát senki sem próbált közeledni hozzám, és Tamin sem. Legjobb tudomásom szerint ő egyébként is úgy döntött, hogy inkább csődörökön lovagol.

Viszont remek lakosztályt kaptunk tőle. Miután rájöttem az igazságra, már kevésbé tetszett. Bizonyára Kalazan családjához és apjához kötődött, a névtelen intézőhöz, akit kivégeztek az egykori báró elleni merényletben betöltött szerepéért.

Nem tudtam megállni, hogy ne jusson eszembe, vajon mennyi embert szippantott be az a „cselszövés”. A kastély elhanyagoltsága arra utalt, hogy nagyobb személyzet és több ember járta egykor a termeit. De miért is ítélkezhettem volna emiatt? Mindez igaz volt az én otthonomra is.

Joratban mindenkire nagy terhet rótt a legutóbbi Pokoljárás.

– Hibát követek el az útonállókkal? – kérdeztem később Dornát, amikor kibontotta a hajfonataimat, és megfésült.

Erre halkan ciccegett.

– Szükségünk van a fémre.

– Nem így értem – mondtam. – Az idorrám alá vetették magukat, de semmit sem tettem, amikor jöttek, hogy elvigyék őket.

– Fiatal vagy – szögezte le Dorna. Ez volt a leggyakoribb kifogása számos, egyébként megbocsáthatatlan bűnre. – Lefogadom, hogy Ninavis és az emberei azt hitték, jobban maguk mellé állítanak majd, mint a meggyilkolt ember fiát. Jobbak voltak a kilátásaik. Taja balszerencséje, hogy a katonák ránk találtak, mielőtt még úgy igazán előadták volna magukat.

– És ha igazuk van? – kérdeztem. – Itt valami tényleg nincs rendjén. Na meg az, amit Kalazan mondott a démoni gyermekről…

Dorna megragadta az államat, amivel jól megijesztett.

– Moslék és trágya, csikóm! Bárki, aki egy kicsit is odafigyel, tudja, mi történt veled Lonezh kantonban…

Finoman félretoltam a kezét.

– Nem, dehogyis. Ezt te is tudod. Janel Danorak vagyok. Nincsenek tanúk; ki más élte volna még túl? Szemtanúk nélkül pedig az igazság szóbeszéddé korcsosul. A szóbeszéd legendává. Joratnak szimbólumra volt szüksége, úgyhogy kitaláltak egyet.

– Mindig is tűnődtem, az a flancos főtábornok miért nem tisztázta a félreértést.[29]

Felsóhajtottam.

– Mindenkinek azt mondta, hogy Xaltorath vezette a Pokoljárást. Ami igaz. – Egy pillanatra lehajtottam a fejem, lehunytam a szemem, és mélyet lélegeztem. – Azt hiszem, a „démoni” jelző kicsit túlságosan is érzékenyen érint.

– Még mindig azt mondom, hogy puszta véletlen. Semmi más, csak véletlen. Akárhogy is, szerencsések vagyunk, hogy leráztuk azokat a törvényen kívülieket. Én mondom, csak gond lett volna velük.

Elfordultam. Biztos voltam benne, hogy egyelőre kicsit sem szabadultunk meg tőlük.

– Talán mégis hozzá kellett volna mennem Orethhez…

– Ó, az aztán remekül sikerült volna! – dohogott Dorna. – Mindketten csődörök vagytok, és ő sosem nézte ezt el neked. Sir Oreth nemcsak lovagolni akar rajtad, hanem be akar törni. – Csípőre tette a kezét.– El sem hiszem, hogy a báró nem kért meg, töltsd vele az éjszakát. Én mondom, annak az alaknak erős lovasra van szüksége! Tökéletesen illetek egymáshoz.

Vér tolult az arcomba.

– Nem az ő dolga, hogy ilyesmit javasoljon, Dorna. Az az én szerepem.

– Attól még odafordíthatta volna a tomporát. Úgy illendő.

– Csak hogy visszautasíthassam? Számára sokkal kevésbé kínos, ha nem fordul oda.

Dorna ekkor elpirult, az arcán bosszúság helyett inkább bűntudat látszott.

– Jaj, csikóm… talán majd ha végeztünk itt. Atrine valószínűleg alkalmasabb hely lenne, hogy találj valakit, aki…

Semmi kedvem nem volt hálószobai politikáról társalogni.

– Elég lesz, Dorna!

– Menj, pihenj, gyermekem! Holnap nagy nap vár ránk.

Bólintottam, pedig rettegtem az alvástól és mindentől, ami vele együtt járt.

– Igen. Köszönöm, Dorna.

A szunyókálást természetesen a lehető legtovább halogattam.

Ameddig csak képes voltam rá.

De a Pokol előbb-utóbb mindig elragad.

Gyűlöltem az alvást. Irtóztam tőle, pedig könnyen ment. Sosem volt gondom azzal, hogy elszundítsak; az álom általában beszippant, amint lehunyom a szemem.

Talán azért, mert végső soron nem is alszom.

Olyan univerzumban élünk, amely két világra, az Élet és a Halál világára oszlik. Ha éber óráimat az élők között töltöm, akkor az álom Thaena istennőé.[30]

Tudjátok, meghalok.

Minden este meghalok.

Lehunytam a szemem, majd amikor kinyitottam, már nem Mereinában voltam.