Borítószöveg

Éber Zsófi, a harmincas, okos és sikeres műfordító egy nap arra ébred, hogy ki akar szállni a hétköznapok mókuskerekéből. Környezete legnagyobb döbbenetére vidékre költözik, hogy birtokba vegye a nagymamájától örökölt, mesébe illő házat. A titokzatos Nagyi azonban, akiről faluszerte azt suttogták, boszorkány, mást is tartogat unokája számára. Zsófi körül egyre sokasodnak a megmagyarázhatatlan események és a véletlen egybeesések. Mintha a ház vagy valaki más? üzenni akarna neki. Vajon mit jelentenek a különös dátumok a nagypapa fényképének hátoldalán? Mi minden rejtőzhet az ódon, sokrekeszű szekreterben? Kinek a horoszkópját őrizgette féltett kincsként a Nagyi és miért?

BAUER BARBARA generációkon átívelő regénye arra keresi a választ, honnan jövünk, és milyen terheket halmoztak ránk felmenőink. Talán nem is tudunk róluk, mégis egy életen át cipeljük őket? Vagy elég bátrak vagyunk ahhoz, hogy megszabaduljunk a kéretlen útravalóktól? Mialatt Zsófit mindinkább magába szippantja nagymamája naplója, melynek lapjain egy időtlen szerelem felemelő és szívszorító története bontakozik ki, saját sorsa is gyökeres fordulatot vesz egy férfi váratlan felbukkanásával. Nagyon úgy fest, hogy Szoboszlai András az igazi de lehet, hogy egy kicsit még annál is több. Mielőtt közös jövőjük tervezgetésébe vágnának, szembe kell nézniük saját múltjukkal, és kiderül, hogy történetük szálai a felszín alatt szorosabban fonódnak össze, mint azt bármelyikük is gondolta volna

A szerző korábbi kötetei

Légikisasszonyok

Két út között

Magánutak

Vakrepülés

bauerbarbara.hu

facebook.com/bauerbarbaraszerzoioldala

© Bauer Barbara, 2016

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2017, 2025

Minden jog fenntartva!

Felelős szerkesztő: Szendi Nóra

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 615 57 1529 7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A dalszövegidézetek Karády Katalin Valahol Oroszországban és Jó éjt, drága kis hadnagyom című slágereiből származnak.

A történet valós összefonódások sorára épül,

e a szereplők és a helyszínek mind egy szálig

a képzeletemben keltek életre.

Belecsapott a villám a körtefába. Éppen azon a napon, amikor új életet kezdtem.

A tartójába száradt kristálycukorral küszködtem, amikor a fáradt konyhai világítást elnyomta egy hatalmas villám élénk fénye. Még épp felkaphattam a fejem, valahol mélyen tudtam, mi következik, de időm sem maradt felkészülni. Dörrent, de úgy, hogy a kredencben megcsörrentek a Nagyi mázas bögréi és pálinkáspoharai.

Aztán se kép, se hang. Elment az áram. Snitt. Vaksötét.

Remek. A megsavanyodott, megkövült kávéőrleményt az imént dobtam ki a kukába, a cukor is használhatatlan, és áram sincs. A telefonom is lemerült, és most reménytelenül várakozik a töltőjén. Net sincs. Az nem is volt. Amikor befordultam az utcába, még reménykedtem, hogy majd a szomszéd wifije megment, amíg nem rendezem az előfizetést, de hamar rá kellett döbbennem a valóságra. A már gyerekkoromban is öreg Pista bácsi nem az a világhálón lógó típus, és nem is hiányzik neki. És a másik szomszéd sem változott. Szántás, folyó, domboldal, aztán szőlő, végeláthatatlanul. A Nagyi háza ugyanis Sarlósd legszélső telkén állt. A csücskön.

Fogalmam sem volt, mit hol találok a házban. Gyufa és gyertya után kutattam szentségelve, hogy mi a francot keresek én itt?!

Három nappal korábban pattant ki a fejemből az ötlet, miszerint költözöm. Lassan másfél éve, hogy a Nagyi rám hagyta a házát. Rám. Minden mást az anyámra mint egyetlen gyermekére, de a házat nekem szánta, amihez ennyit fűzött: „A ház vár téged. Tudni fogod, mikor kell költöznöd.” Nem volt ez szokatlan a Nagyitól. Gyakran fogalmazott úgy, mint aki látja a következő lépést. Időnként ez egészen mókás volt, máskor kissé hátborzongató. Ugyanis rendszeresen beletrafált a dolgokba. Mint aki tényleg látja a jövőt. De anyám mindig csak legyintett: „Jól blöfföl. Nyolcvanhét évesen már van rutinja.”

Aztán egy reggelen tényleg úgy éreztem, hogy költöznöm kell. No, nem hiszem, hogy ennek bármi köze lett volna a Nagyi végrendeletéhez, ám a következő napon összecsomagoltam az elmúlt harmincöt évemet, és kiadtam belvárosi garzonomat. Még egy nap kellett, hogy meggyőzzem a szeretteimet, hogy nem cseszem el még jobban az életem. Most pedig itt tapogatózom a sötétben, éppen ahogy az anyám és az exem is megfogalmazta: szerintük az a baj, hogy nem tudom, mit akarok. Csak tapogatózom.

Találtam gyertyát és gyufát is. Leültem a nagyszobában a kanapéra, és az esőt hallgattam. A Nagyinál mindig más hangja volt a nyári viharnak, mint Pesten. Itt nem puszta háttérzaj volt. Gyerekkoromban is mindig leültünk, és hallgattuk. Megnyugtatott. Hallgattuk, és ha mondandónk volt, suttogtunk. Mintha nem akartuk volna megzavarni a természetet.

Figyeltük az eső ritmusát. Lehetett tudni, merre jár. Figyeltük, ahogy elvonul, ahogy visszavarázsolja a fényeket, és ellágyul a hangja. Már csak az ereszen táncoltak a cseppek, az ablakpárkányon pötyögtek, aztán végleg elhalt a hangjuk. Ekkor felsóhajtottunk. A Nagyi kitárta az ablakokat, és magunkba szívtuk a felfrissült levegőt.

Most is kitártam az ablakot, visszaültem a kanapéra, és hallgattam, ahogy újjáéled az este. Néhány madár még szürkületi dalra fakadt, és belehúztak a békák is.

A nap melege ébresztett. Zsibbadtan nyújtóztattam a tagjaim: a kanapén aludtam el, gyufát szorongatva. A gyertya a földön hevert – szerencsére nem gyújtottam meg.

Amikor tegnap megérkeztem, és beléptem, furcsa üresség áradt szét a bensőmben. Hiányzott a fahéj, a kávé és a levendula illata. Hiányzott a Nagyi mamuszának csoszogása. Pista bácsi és Editke, a felesége ugyan rendben tartották a házat, de ez kevésnek bizonyult. Nem csak a por tűnt el a házból. Eltűnt a lelke is, ahogy a hangja, az illata, a zsongása.

Szinte szóra nyitottam a számat, Nagyi, megjöttem! – de nem szóltam. Féltem a csend válaszától.

A reggel, talán a napfénynek köszönhetően, más hangulattal köszöntött be. Kintről a természet friss illata árasztotta el a szobát a nyitott ablakon keresztül. A nagyszekrény mellett szanaszét hevertek a Nagyi mamuszai, mintha csak most rúgta volna le, hogy cipőre cserélje őket, és elmenjen a kisboltba. Tudtam, hogy tegnap, a sötétben majdnem hasra estem bennük, mégis elmosolyodtam a gondolatra. A Nagyi csak elugrott itthonról. Tulajdonképpen ő mondta mindig, hogy az egész élet és a halál csak egy nagy utazás. Aztán mindenki visszatér.

Körülnéztem, és már egyáltalán nem zavart, hogy egyedül vagyok a házban. Sőt, rég nem érzett tettvágy buzgott bennem. Szinte beleszédültem, ahogy felugrottam. A lendület azonban megtört a felismeréstől: tegnap vacsora nélkül aludtam el, és a kávéhiányt is egyre erősebben jelezte a szervezetem. Miután eltűntek a szemem előtt táncoló apró kis csillagok, a konyhába siettem, hogy legalább némi vízzel felfrissítsem magam. Belépve szinte hátratántorodtam a levendula jellegzetes, olyannyira hiányolt illatától.

A Nagyi olajban áztatta a kerítés mellett nevelt növény virágját, és időnként a konyha levegőjébe hintett belőle. A kis, díszes üvegeket a kredencen tartotta. Este, miután megtaláltam a gyertyát és becsuktam a fiókot, éreztem, hogy levertem valamit, de nem volt kedvem megtalálni a sötétben, mi az. Reggelre szétfolyt az olaj, és kellemes illattal töltötte meg a konyhát.

Jaj, Nagyi! Hát mégis itt vagy?

Magamhoz vettem a kulcsaimat. Úgy döntöttem, hogy mielőtt nekiállok berendezkedni, felkeresem a helyi boltot, feltöltöm a konyhát… és magamat.

De a létfontosságú kávé beszerzése még mindig váratott magára. A kertkapuban Pista bácsi kétségbeesett ábrázata fogadott.

– Kedvesem, tegnap belecsapott a villám a körtefába!

A kávéhiánytól továbbra is kótyagosan igyekeztem együttérzést mutatni, valószínűleg kevés hitellel. Aztán arra is rá kellett döbbennem, hogy a Nagyi körtefájáról van szó, nem Pista bácsiéról.

– Megint – tette még hozzá.

– Megint? – néztem rá bambán. Majd valami derengeni kezdett. Persze, ez az a körtefa. A nagyapám a fronton volt, és hatalmas vihar pusztított Sarlósdon. Ekkor csapott bele a villám először a körtefába. A Nagyit tíz napig rémálmok gyötörték. Azt mondta, érzi, hogy nagy a baj. A tizedik napon megérkezett a nagypapa halálhíre. Azon a napon érte találat, amikor a villám lesújtott a saját kezével ültetett fára. Később még egy villámcsapás érte a fát. A Nagyi ekkor nem mondott semmit, csak nézett némán, azzal a mindentudó tekintetével, és feljegyezte a dátumot egy régi kép hátuljára, amelyen a nagypapa áll a frissen ültetett körtefa mellett, az egyik kezében ásóval, a másik kezében a sapkájával.

A Nagyi gyakran elővette a képet. „Micsoda fess ember!” – mondogatta ragyogó ábrázattal.

– Persze – tértem vissza a jelenbe, jelezve, hogy értem, miről beszél Pista bácsi. Éreztem, hogy illene elbeszélgetnem vele, tudtam, hogy a Nagyi miatt is fontos lenne érdeklődést mutatnom, de menni akartam.

– Ha gondolja, Zsófi, segítek felaprítani a letört ágat. Látom, most siet…

– Köszönöm, Pista bácsi!

Bevágódtam az autómba a dobozaim és a bőröndjeim közé, és célba vettem Sarlósd központját.

Két kávét is ittam. Egyet a kisboltban álló kávéautomatából, egyet a retro tejivóban. Igyekeztem gyorsan végezni velük. Idegennek éreztem magam a sok ismerős arc között. Méregettek: volt, akinek derengett a Farkasdyné Janka unokája, akadt, aki meg is szólított, őszinte részvétét fejezve ki, más viszont meglepődött, hogy mit keresek itt.

A Nagyit mindenki ismerte. Szerették, vagy éppen hóbortosnak tartották. Ő volt a „rőfös Janka”. Kislányként fogalmam sem volt róla, mit jelent ez, de tetszett a szó. Azt hittem, hogy azért ragadt rá, mert mindig tartott malacokat. Tréfából röfögtem is neki, ő pedig rám hagyta, jóízűen kacagtunk rajta. Hogy egyébként varrónőként a sarlósdi rőfösboltban dolgozott, azzal nem foglalkoztam. Mi azt Pesten méterárunak hívtuk.

Később már nem dolgozott a boltban, csak otthon varrt. Bármit. Még a meghasadt szíveket is megfoltozta, legalábbis ez a hír járta róla.

Kétkávényi koffeinnel a véráramomban és illatozó pékáruval a hátsó ülésen vezettem haza vidáman, a falu szélére. Haza. Ezentúl ez a kis meseház lesz az otthonom fehérre meszelt falaival, az idők során kissé megrogyott, vörös cserepes tetejével, apró, barna zsalus ablakaival. A kert közepén álló házat terebélyes árnyékot vető fenyők és gyümölcsfák szegélyezték. Mind göcsörtös, sokat látott egyéniség, mindnek története van, amiről rengeteget hallottam gyerekként. Persze a legnagyobb tisztelet a körtefát övezte, noha a diófán lógott a hinta, az almán tanultam meg fára mászni, és a cseresznyéről pottyant le a dédi, amikor a Nagyival veszekedett, amiért nem szedte elég gyorsan a termést, és még mindig csak félig telt meg a vödre, amikor a dédi már kétszer is kiürítette a sajátját. Aztán a nagy ezüstfenyő a ház mögött… Ott ragadt a cica, akit végül Pista bácsi fia tudott csak lemenekíteni. Bosszankodott is a Nagyi, hogy miféle városi macska az ilyen, aki még fára mászni sem tud! Aztán amikor egy reggel egér szemezett vele a kamrában, a macska pedig a bajszát sem mozdította, az elkényeztetett kandúrnak befellegzett. Ugyanis a rőfös Janka, ha egyszer megharagudott, szinte lehetetlen volt kiengesztelni. Ezt is mondták róla Sarlósdon. Rám mindenesetre sosem neheztelt.

Elfüstölte a mérgét.

Behúztam a bőröndjeimet, felhalmoztam a dobozaimat, és úgy határoztam, nem kapkodom el a berendezkedést. Tervek helyett kávét készítettem, mert úgy éreztem, még nem pótoltam kellő mértékben a korábban elszenvedett hiányt, majd bögrémmel a kezemben körbejártam a házat.

A konyhát már tegnap feltérképeztem, megállapítva, hogy a Nagyié sokkal jobban felszerelt, mint az enyém – magamtól – valaha lett volna. A saját konyhámból (jó érzékkel) néhány élénk színű szilikonos konyhai eszközön kívül (amelyeket még sosem használtam) semmit nem hoztam magammal. Ezek pedig igencsak stílusidegennek tűntek itt, a patinás lábasok, serpenyők és kések – használható, kissé talán kopott, de súlyos, strapabíró darabok – között. Meg is nyugtattam őket, hogy kíméletes időszak vár rájuk.

A fürdőt mindig imádtam. A Nagyinak nagy, mélyre süllyesztett kádja volt, mellette a sarokban öblös hintaszék állt, amellett kecses fésülködőasztal, mintha egy angol kisasszony rendezte volna be az egészet. Igaz, a vécécsészére ráfért volna egy csere, fel is vettem a teendők listájára, de semmit nem éreztem égetően sürgősnek.

A két nagy szobát is körbejártam. Az egyik a hálószoba volt kétajtós szekrénnyel és hatalmas, kétszemélyes, dupla matracos ággyal. A Nagyi azt mondta, hogy a jó ágynak lelke van. Nemcsak öreg és sokat látott, hanem ott történik minden, ami az élet lényege. Gyermekek fogannak és születnek benne, és jó esetben ott is tér örök nyugovóra az ember. A saját ágyában. Mi lehet fontosabb ezeknél a pillanatoknál? Itt dől el minden.

Féltem belépni. Kopárságra számítottam. A virágokat, melyek egykor az ablak alatt álltak, Edit néni átköltöztette magukhoz. Az ágyat lehúzták, a Nagyi ruháit és a textíliákat pedig elvitték a házból anyám kérésére. „Beleköltözhet a moly” – mondta. Ürességtől tartottam, féltem mindattól, ami már nincs bent.

A bögrémet szorongatva nyomtam le a kilincset a szabad kezemmel. A függöny nélküli ablakon szinte erőszakosan törtek be a déli nap sugarai, fényárban úsztatva a szobát. Elvakultam, egy percbe is beletelt, mire a szemem hozzászokott az erős fényhez. Az ággyal szemközt egy apró szekreter állt: a titokzatos bútordarab, amihez sosem nyúlhattam hozzá. A Nagyi többnyire zárva tartotta. Nem szerette, ha körülötte ólálkodom, amikor nyaranta több hetet is nála töltöttem, de az ottlétemről megfeledkezve gyakorta benne hagyta a zárban az apró kulcsot.

Hirtelen minden rossz érzésem elillant, és a gyönyörű, már ötven éve is antiknak számító bútorhoz léptem. Szinte megszédültem jellegzetes illatától, a Nagyi ugyanis narancsolajjal ápolta a fát, amitől nem csak a színe lett különleges. Amint a nagyszobában és a fürdőben a citrom, a konyhában a levendula, úgy a hálóban a narancs olajos illatát szívták magukba a falak és a bútorok, amelyeket gyerekként imádtam szagolgatni.

Az ablak párkányára tettem a bögrémet, és remegő kézzel nyúltam a legfelső zárólaphoz, hogy lenyissam. Lelki szemeim előtt láttam, ahogy a súlyos falap lecsapódik és asztallá alakul, feltárva az apró fiókok, szekrénykék, rejtekhelyek birodalmát. Talán szégyelltem is magam egy kissé, hogy olyat teszek, amit sohasem volt szabad. A tilosban kotorászom.

Finoman meghúztam a fémbetétet, de a zár nem engedett.

Lázas kutatásba kezdtem. Hol lehet a kulcs? Kirohantam a konyhába, megnézni a kredenc tetején porosodó mázas köcsögöt, de néhány pénzérmén, döglött légyen és a sufni rozsdás, méretes kulcsán kívül nem találtam benne semmi érdekeset. Visszamentem a szobába. Leültem az ágyra, és megpróbáltam a Nagyi fejével gondolkodni. Hol tarthat az ember egy kulcsot, ami a titkos szekrényét nyitja? Rá kellett jönnöm, hogy ez így nem fog menni.

Inkább filmélményekre koncentrálva a hajópadlót kezdtem vizslatni, apró rések után kutatva, de végül feladtam.

„Tedd félre, és majd megkapod később a választ!” – mondta mindig a nagyanyám.

Rendben, legyen így, hagytam jóvá a javaslatot, és a nagyszobába mentem, ahol nagy lendülettel nekiláttam kipakolni a könyveimet és néhány szívemnek kedves kacatomat a dobozaimból a Nagyi könyvei és csetreszei közé.

Két óra elteltével rá kellett döbbennem, hogy mind a harmincöt évemet kicsomagoltam. Kitettem a polcokra és beraktam a szekrényekbe őket, de körülnézve konstatálnom kellett, hogy semmi lényeges nem változott tőlük a házban.

– Észrevétlenül megbújok a polcokon. Remek! – mormoltam magam elé.

A telefonom hangja rántott vissza a jelenbe.

– Ugye tudod, milyen nap van holnap? – tért a lényegre Viki azon nyomban, hogy felvettem a telefont.

– Kedd. Ne aggódj, megyek.

– Most még. Aztán majd hol a dugóra, hol az esőre hivatkozva…

– Viki, fejezd be! – állítottam le a barátnőmet. Valamiért a fejébe vette, hogy majd úgyis felveszem a vidéki ritmust, beszerzek egy biciklit, azzal járok a közértbe, nyírom a füvet, és végül nem megyek vele zumbázni keddenként, mert mozgok eleget.

– Oké! Jól van. Csak tudod…

– Tudom. Megbeszéltük. És hidd el, nem zárkózom be.

– Kipakoltál már?

– Tulajdonképpen igen… csak a laptopom van még a táskámban. – Levettem a telefont a töltőről, és átsétáltam a hálóba. – Nem találom a szekreter kulcsát, így nincs íróasztalom.

– Hívj egy lakatost!

– Nem hülyeség…

– Figyelj, Zsófi, most rohanok, holnap viszont várlak!

– Oké…

Szia. Viki mindig rohant. A belváros is messze volt neki a központtól, örökké határidőkre figyelmeztető okostelefonja vezérelte az életét. Persze néha kiborult, amikor véletlenül leelőzte magát, és frászt kapott a nyúzott lánytól, aki visszanézett rá. Ilyenkor fogadkozott, hogy lelassít, és irigykedett rám, aki egész nap a laptopja előtt ül, és mások írta műveket fordít. Csakhamar azonban elemet cserélt, és ismét felpörgött. Ilyenkor persze mindjárt nekiállt azzal piszkálni, hogy miért mások műveit fordítom, miért nem  írom meg a saját regényemet…

„Majd a falusi levegő meghozza az ihletet” – zárta le a vitát, amikor végre meggyőztem, hogy nem a véleményét kértem ki a költözéssel kapcsolatban, csak tájékoztattam. Valójában nem tudom, nekem szánta-e a megjegyzést, vagy saját magát nyugtatta meg ezzel a lehetőséggel. Ugyanis Viki mindenben az észszerűséget kereste, és abban bizony semmit nem talált racionálisan megokolhatónak, hogy „egy harmincöt éves, sikeres, ám szingli műfordító, aki egyébként is az íróasztala mellett tölti az idejét, elköltözik – legalábbis szerinte – a világ végére.”

„Minek kéne lennem, hogy számodra észszerűnek tűnjön a tervem?” – kérdeztem, mire ő azonnal rávágta: „Mondjuk, hát például… farmerfeleségnek.”

Ez volt a barátnőm véleménye a költözésről.

Rajta kívül anyámmal vitattam meg a kérdést, akit – hozzáteszem – szintén nem a véleményéről faggattam, csupán kész tények elé állítottam.

„Kislányom! – sápítozott a telefonba, amikor felhívtam. – El is adhatod a házat!” – javasolta, mire én: „De anya, én nem akarom eladni. Odaköltözöm.”

„Kislányom!” – siránkozott még egy sort.

Ennyiben merült ki a bölcsessége. Legalábbis így hamarjában. De ismerem: két napig pörög a költözés témáján, aztán a harmadikon felül a vonatra, meglátogat, és a „Kislányom!”-nál lényegesen hosszabban is kifejti majd, miért hoztam rossz döntést.

Tulajdonképpen szerettem az anyámmal beszélgetni, kivált, ha nem ő volt a téma. És nem én, valamint nem a kapcsolataim. Hanem például a politika vagy az olimpia.

A szüleim még hatéves koromban elváltak. Apám hiányát anyám egyetlen módon igyekezett betölteni, mégpedig a politika és a sport iránt fenntartott érdeklődéssel. Persze ez inkább valamiféle pótcselekvésnek bizonyult, mint valódi hiánypótlásnak, de anyu ezzel mit sem törődött. Nem húzott nadrágot az apám távozásakor. Megmaradt anyának, nőnek, aki segítségre szorul, és aki végigsírta életét a sanyarú sorsú, elhagyott asszony szerepében.

Felhúztam az ágyat, bepakoltam a ruháimat a szekrénybe, felírtam, mi mindent kell beszereznem másnap zumba után, majd úgy döntöttem, körbejárom a kertet.

Kezemben a sufni kulcsával kiléptem a házból, ami újfent hunyorgásra késztetett, akárcsak reggel. Fel sem tűnt, mennyi fényt rekesztenek kívül az apró ablakok.

Balra, a gangon egy hokedli állt, mellette kisebb farakással, ami még az előző télről maradt. Volt ugyan központi fűtés is a házban, de Nagyi szerette a tűz ropogását a cserépkályhában.

Elsétáltam a körtefához, hogy tiszteletemet tegyem nála. Valamiért úgy véltem, így illik, de amikor odaértem, nevetségesnek éreztem a dolgot. Zavartan elindultam a sufni felé, hisz voltaképp amiatt jöttem ki. Kíváncsi voltam, mik lapulnak odabent.

Ásó, kapa, fűnyíró, kis balta, nagy balta… Nagyot sóhajtottam. Ez aztán tényleg új élet! – mosolyogtam magamban, bár tudtam, hogy Pista bácsi ezután sem marad munka nélkül, ami a kert és a ház ápolását illeti.

Esteledett. Se tévé, se net, de nem is bántam. A szekreter kulcsa sem került még elő, de miután nem az volt az egyetlen asztal a házban, birtokba vettem a konyhát, és végre elővettem a laptopomat.

Általában ilyenkor következett a böngészés. Időhúzás a Facebookon, kattintások mások életébe. Úgy éreztem, neki sem tudok kezdeni a munkának a megszokott rituálé nélkül. „Zumba után mobilnetvásárlás”, firkantottam fel a listámra a szúnyogriasztó és az elemlámpa mellé.

Nézegettem a kéziratot, amelyen dolgoztam, de valahogy csak nem akart megszállni a munkakedv. Egy portugál krimi szövevényét bogoztam már négy hónapja. Nem a nyelvvel volt gondom, inkább a történettel.

Sok a jó portugál író, és kevés a jó fordító. Akadt munkám bőven.

Tizennégy évesen kerültem először összetűzésbe anyámmal a jövőmet illetően. Kikelt magából, amikor meghallotta, hogy a gimiben portugálul fogok tanulni.

„De miért?” – meredt rám elképedve, a megértés lehetőségének halvány jelét sem mutatva. Én pedig rezzenéstelen arccal válaszoltam: „Mert van az angolos, a németes és a franciás, illetve a portugál tagozatos osztály. Én tagozatos, nem pedig -os, -es vagy -ás akarok lenni.”

Értetlenül állt nyelvészkedésem előtt, én viszont a gimi után a bölcsészkarra iratkoztam be, majd friss diplomámmal azonnal elhelyezkedtem a Write & Edit Kiadónál mint fordító. De anyám azóta is azzal nyaggat, hogy mi lesz belőlem.

Munkakedv híján, az online keringéstől elzárva, vidéki és új életem második estéjén hiányzott a lendület. Lecsuktam a laptopot, és sétáltam a csendes házban, emlékekbe ringatóztam, fényképeket nézegettem, fürkésztem, mit hagyott itt a Nagyi.

Léptem nyomán megnyikordult a fa, a régi hajópadló egyik repedt darabja. Lendületből továbbléptem, de valami megállított. Visszatolattam, és újra elindultam. A padló ismét nyikorgott, és már hallottam is…

Kattogott a varrógép. A konyhából a sütőben a sülő piskóta illata csalogatott. Tudtam, már csak néhány perc, és elkészül a lágy, sárga tészta, amit a Nagyi meg fog kenni baracklekvárral, nyakon önt csokival, tölt egy-egy pohár tejet, és uzsonnázunk. Szerettem ezeket az uzsonnákat. Maszatosak lettünk, nevettünk, a végén pedig a Nagyi mindig rajzolt a tányérra a csokival. Nekem is kellett rajzolnom. Aztán csak hümmögött.

Mindig azt mondta, szerencsés vagyok. Szerencsésebb, mint ő vagy az anyám. Azt mondta, hosszú idő után én leszek az első, aki megkapja a szerelmet, de nem csak valami tiszavirág-életűt.

Én csak nevettem, mire ő legyintett, aztán felállt, és kihozott a konyhába egy levelet.

„A nagyapádtól kaptam” – magyarázta, miközben a szeme már a sorok között járt. „Minden levelét így fejezte be.”

A levelet anélkül rakta el, hogy megmutatta volna, hogy is szól a befejezés, aztán feltette a lemezt. Bakelitlemez volt, amit jóval a háború után vett, de a gramofonját is megtartotta. Recsegett, mert már összekarcolódott, én pedig nem tudtam, ki az a Karády. De szép volt, szívből jövő, ahogy énekelt.

„Ebben a szerelemben kell hinned, érted, Zsófi? Amilyen vele volt. Amilyen vele lett volna, ha nincs az a kurva háború!”

A Nagyi dühös lett, és olyankor nem beszélt tovább. Magamra hagyott, ő pedig visszaült a varrógéphez, és Karády hangját is elnyomva pedálozott. Csak úgy futott a tű az anyagon, és a Nagyi belevarrta a dühét a sötét anyag minden egyes öltésébe. Amikor elkészült, ledobta a székre.

„Ha jön érte a Feri, nem kell fizetnie. Vigye!” – mondta, és elment. Már nem volt dühös. Inkább csak menni akart. Mindig ment, ha fájt neki belül. Céltalanul bolyongott egy-két órát, maga mögött hagyva a fájdalmat.

Jött is a Feri, a vénember, ahogy a Nagyi hívta. Nem tett ő semmi rosszat, csak egyetértett a háborúval, és ennek rosszkor, rossz helyen adott hangot.

Két órával később tért vissza a nagyanyám. Nyugodt volt. Nem beszélgettünk, de ez nem volt szokatlan. Feleslegesen ritkán beszélt. Olvastunk. Ő egy bordó, posztóborítású könyvet, én a kötelező olvasmányomat, amit a nyárra kaptam.

Megkerestem a lemezt, feltettem. Megvolt még a lemezjátszó, ősrégi darab. Bolyongtam tovább a házban. A daltól furcsán élni kezdett minden. Még a sütemény illatát is éreztem.

Valami nem hagyott nyugodni. Egyre lázasabban kutattam. Már nem a szekreter kulcsa érdekelt. Kerestem valamit.

Egy apró porcelándobozban ékszereket találtam csipkébe csomagolva. Ezekre mondta az anyám, hogy nem viszi őket haza. Itt a helyük.

Egy ládikában esetlen kis tárgyakra leltem. Időre volt szükségem, mire rájöttem, ezeket én készítettem az oviban.

Megtaláltam azt a leginkább szamovár és mozsár keresztezésére emlékeztető rézedényt, amely jelentős szerepet töltött be a Nagyi életében, és szintén egy olyan tárgy volt, ami miatt anyám hóbortosnak titulálta az édesanyját. A fény felé fordítottam, és a végighúztam a mutatóujjam a belső felületén. Kormos lett, amint erre számítottam is. Ez volt ugyanis a Nagyi füstölőedénye. Ebben füstölte el a mérgét és a rossz emlékeket, de a füstöt másra is használta. Hosszan nézte, aztán mosolygott vagy éppen a fejét ingatta. Most én is elmosolyodtam, mielőtt visszatettem a polcra.

A nappaliban állt a varrógép, letakarva. Kinyitogattam a fiókokat, de csupa olyan kincset találtam, amit csak egy varrónő értékelhet.

Nagyi, tudom, hogy tartogatsz még nekem valamit!

Megkordult a gyomrom. El is indultam a konyha felé, hogy csillapítsam a hirtelen rám törő éhséget, miközben úgy döntöttem, társként egy poros könyvet veszek magamhoz a Nagyi könyvtárából. A házam könyvtárából, hisz immáron mindez az enyém. Az én otthonom, az én konyhám, az én ágyam, az én könyveim… szoknom kellett még.

A könyv, amit leemeltem, vastag volt és fakóbordó. Sem a címét, sem a szerzőjét nem sikerült kisilabizálnom. Posztóborítása annyira megfakult, hogy írásnak nyoma sem maradt a külsején. Valamiféle kalandvágy okán nem lapoztam bele, a hónom alá csaptam, és kimentem a konyhába.

Készítettem egy paradicsommal, uborkával, rukkolával gazdagon megpakolt sonkás szendvicset. Valahogy ebben a környezetben úgy éreztem, a rukkola kissé túlzás, itt talán a nyulak esznek hasonlót, de úgy határoztam, nem mondok le urbánus étkezési szokásaimról. Pizza, chips, kóla, előrecsomagolt, mosott, aprított zöldségek, szabályosan gömbölyödő bébirépa, amilyen még véletlenül sem terem a természetben és ízesített joghurt, ami állítólag merő színezék és aroma, de nem érdekelt. Annyira szükségem volt a megfelelő mennyiségű ételfestékre, mint anno az írógépnek a festékszalagra. Az ihlethez éppúgy elengedhetetlen volt némi nass, mint a munkát megelőző Facebook-posztok közti kalandozás.

De most sem dolgozni készültem, csak olvasni a kertben, míg szendviccsel csillapítom éhségem. Újra a hónom alá csaptam a könyvet, majd szendviccsel és dobozos kólával egy tálcán kiegyensúlyoztam az egyetlen ülőalkalmatossághoz, ami a kertben állt. Volt mellette asztal is, kissé rozoga ugyan, de nem zavart. Letettem a könyvet, és a szabad kezemmel lesöpörtem az asztalról a tegnapi vihar nyomait.

Nem is rossz! – néztem körül. Nyaralás hangulata töltött el. Végtelen nyugalmat éreztem, olyat, amilyet már rég nem. Egy pillanatra belefeledkeztem a madarak csivitelésébe, a fű illatába, a kutyák távoli párbeszédébe. Hallottam egy kakast is, aki büszkén eresztette ki a hangját, aztán felütöttem a könyvet.

Ismeretlen író ismeretlen művével találtam magam szemben. Sebaj. Örültem, hogy regény, és nem valami értekezés vagy verseskötet. Utazni akartam, kalandozni egy másik világban, más szemével látni, más történetét élni. Ennek reményében kezdtem bele az olvasásba, amikor egy papír széle csúszott ki a lapok közül.

Feltápászkodtam félig ülő helyzetemből. Ha jelzést találtam egy könyvben, mindig megnéztem, hová tették be. Vajon hol járt, aki olvasta? Hol tartott, hol hagyta abba? Megunta, befejezte, vagy csak félretette?

Felütöttem a regényt a „könyvjelzőnél”, és meglepetten láttam, hogy ez nem csak egy papír. Ez az a bizonyos fotó, amelyen a nagypapa a frissen ültetett körtefa mellett áll az ásójára támaszkodva, kezében a sapkájával.

Már nem érdekelt, mi olvasható a megjelölt oldalon. Letettem a nyitott könyvet, és a fekete-fehér, kopott képet nézegettem. A Nagyi azt is elmesélte, hogy egy Leica géppel készítették. A régi, akkurátusan beállított fényképeken általában a lencsébe nézett, akit fotóztak. A nagypapa nem. Testével a fényképezőgép felé fordult, de mosolygó, tüzes tekintete kipillantott a képből. A Nagyira… Jaj, mire gondolhatott? Hisz olyan szerelmesek voltak! Mennyit mesélt erről az időszakról a nagyanyám!

Szinte hallottam a háttérben a fiatal és gyönyörű Janka kacagását, szinte láttam, hogy amint elkészült a kép, a nagyapám eldobja az ásót, és fut, hogy a karjába kapja virgonc asszonykáját, a fotográfussal mit sem törődve (aki egyébiránt egy unokatestvér volt).

Egy pillanatra talán még enyhe irigység is átfutott rajtam. Ez az, amit még sosem éltem át, és amire esélyem sincs. Ez az, ami miatt a Nagyi egy életen át magányos maradt. Ez az, amit anyám is keresett, de nem talált meg, csak a szenvedést kapta helyette. És ez az, amit mindenki hajszol, mégsem lel. Csak ideig-óráig burkolózhat belé, mint valami illatfelhőbe, ami eloszlik, amit pedig maga után hagy, arra már semmi szükség. És még kiszellőztetni sem lehet egykönnyen.

A Nagyi azt mondta egy alkalommal, amikor a füstöt nézte, hogy én meg fogom kapni, amit ő elveszített. Hát, nem tudom. Ezzel a szerelmes pillantással még sosem találkoztam, pedig volt már néhány kapcsolatom.

Megfordítottam a képet. Ott díszelgett rajta a három dátum a Nagyi gyönyörű betűivel: amikor a nagyapám elültette a körtefát, amikor először belecsapott a villám, aztán amikor másodszor is.

1944 szeptembere. Az első magyar hadsereg katonái messze, a Kárpátokon túl, Pernopolnál állomásoztak. Köztük a nagyapám mint felderítő tiszt.

Haslövés, állt az értesítőn, ami tíz nappal később érkezett.

Amikor a Nagyi megmutatta a levelet, amit a tábori lelkész írt, a távolba révedve szólalt meg: „A nagyapád azt mondta, ne higgyem el a halálhírét.” Megkérdeztem, elhitte-e. Azt felelte, hogy először nem, aztán rájött, hogy a halál csak illúzió. Nem értettem. Elmagyarázta. A Nagyi állapotos volt. Az anyámat hordta a szíve alatt. Vele és a nagyapám minden emlékével örökre vele maradt élete nagy szerelme. A hangja mindig a fülében suttogott, ha a Nagyi becsukta a szemét, és figyelt. Talán még az eső kopogásán keresztül is a nagyapám beszélt hozzá, ahogy a lágy szellő simogatásában felismerte az érintését, a levendulában és a citromban pedig az illatát. A szerelem szenvedélyét versek éltették benne és olyan csodálatos dalok, amelyeket Karády Katalin, Fényes Kató, Kapitány Anni vagy Jávor Pál énekelt.

De azt hiszem, a Nagyi egy életen át várta, hogy a nagyapám hazatérjen. Minden hírre, ami munkatáborokról, idegenben ragadt foglyokról szólt, összerezzent.

Tízéves lehettem. Több mint negyven év telt el a nagyapám halála óta, amikor felreppent és bejárta a világot egy hír egy katonáról, aki hosszú éveket töltött fogolytáborban. A sérülései miatt elképzelhetetlen lett volna, hogy a háború végével felkerekedjen és hazatérjen, a levelei pedig nem jutottak el a családjához, akiket időközben kitelepítettek hazájukból. Egy véletlen találkozás és egy lelkes, szenzációra éhes újságíró jóvoltából talált végül egymásra apa és fia. A hadirokkant katona felesége ekkor már nem élt, a fiú pedig mindössze kétéves volt, amikor utoljára látta az édesapját.

A Nagyi szeme napokra fátyolba borult, a gondolatai pedig valahol egészen másfelé bolyongtak. A remény és a veszteség kínja küzdöttek benne, barázdált arcát fájdalom torzította el.

Egy éjszaka pisilnem kellett. Halkan osontam ki, azt hittem, alszik. Gyakran szenderedett el a cserépkályha melletti nagy fotelban. De ezúttal nem aludt. A füstöt nézte, és mormolt valamit.

Nem tudom, mi történt, de másnap már olyan volt, mint régen. Ragyogó és vidám.

Haraptam egyet a szendvicsemből, miközben a harmadik dátumon morfondíroztam.

Erről a napról sosem beszélt, ha kérdeztem. Nem éltem még, amikor a második villámcsapás érte a körtefát. Csak annyit mondott, hogy fontos nap az is, talán egyszer majd megértem. Eszerint ő tudott, értett valamit, amit senki más – de ezt nem firtattuk. Nem az az asszony volt, akinél könyörgéssel el lehetett érni valamit. Ha egyszer nem beszélt valamiről, akkor az az ő titka maradt egy életre, és úgy gondoltuk, magával is viszi. Egy csillagfényes éjszakán ezt a szemére is vetettem. Erre jelentőségteljes pillantást vetett rám: „Lehet, hogy egy életre a titkom marad, de a sírba nem viszem magammal. Meglátod.”

Csak ekkor vettem észre, amit addig nem. Letettem a kenyeret a tálcára, és felültem. Még egy dátum szerepelt a fotó hátoldalán, olyan információk mellett, mint a kép készítőjének és a nagyapámnak a neve vagy a sarlósdi ház címe. Talán ezért nem tűnt fel azonnal, hogy van rajta még egy adat, amit korábban sosem vettem észre.

Fogalmam sincs, hogy jutottam vissza a házba. Egymás után két pohár vizet is felhajtottam, aztán a konyhaasztalra pillantottam, ahová a fotó hullott még mindig remegő kezemből. Megfordítottam a képet, hogy még egyszer megnézzem. Igen. Ott van. A nap dátuma, amikor megérkeztem a Nagyi házába, és a villám harmadszorra is belecsapott a körtefába.

Viki szerint a zumba csak alibinek kellett, hogy ne otthon emésszem magam. Persze ő teljes gőzzel csinálta végig, keményen koncentrálva a zenére és az izmaira, én azonban csak testben voltam jelen.

Már le is zuhanyoztunk, turmixszal a kezünkben vánszorogtunk a büfé kerthelyisége felé, amikor Viki megkérdezte:

– Akarsz róla beszélni?

– Igen.

És mindent elmeséltem. A körtefa történetét és a poros könyvben talált fotó hátoldalán olvasható dátumot is.

– Egyszerű – dőlt hátra a barátnőm kényelmes székében. – A nagyanyád ott kísért a házban, és felfirkantotta a dátumot, helyetted.

Viki nem hitt semmiféle okkult tudományban. Eszébe nem jutott volna, hogy egy döntéséhez jós segítségét kérje, vagy bármilyen nyűgjére a fizikán túli világban keresse a választ. Egy jó adag cinizmust véltem kicsendülni a hangjából, de nem tudtam felháborodni. Én magyarázatot kerestem, ami persze a barátnőm olvasatában teljességgel felesleges. Nincs magyarázat. Ha pedig egy problémára vagy feltevésre nem lehet magyarázatot találni, az nem is létezik. El lehet bagatellizálni, de egyszerűbb nem foglalkozni vele.

– Megismerkedtem valakivel – váltott témát, ahogy szokott, minden különösebb bevezető nélkül.

– De hiszen most szakítottál! – képedtem el. Ugyanis Viki úgy két hete zárt le egy másfél éve tartó, civakodásokkal jócskán megspékelt kapcsolatot.

– Az izomlázra is rá kell dolgozni, nem igaz? – kérdezett vissza, én pedig irigykedve hallgattam. Mindig inspirált a lendülete. Nem rágódott hosszasan a dolgok értelmezésén, azt mondta, nem pazarolja erre az idejét. Inkább futott tovább, éles kanyarokat véve, és izgalommal várta, mit tartogat számára a következő sarok, ahol befordul.

Viki az eperturmixot kavargatva várta, hogy faggassam, ki a szerencsés választott. Szívesebben válaszolgatott kérdésekre, mint hogy magától meséljen. Azt hiszem, így jobban hitt a felé irányuló érdeklődésben. Ez éltette. Belehalt volna, ha nem kíváncsiak rá. Műsorvezetőként dolgozott, és sikerét a műveltségének és kitartásának köszönhette, jóllehet nem kevés energiát fektetett a megjelenésébe is. Hullámos, dús haja, lágy ívű szemöldöke és elegánsan kiugró arccsontja gyönyörű kontúrokat adott hatalmas barna szemének, mégis azt vallotta, hogy smink nélkül még a szemetet sem viszi le. Nem engedheti meg magának. A neten is aktív volt, hatalmas elánnal pörgött a közösségi oldalakon. Úgy vélte, a csatorna hálás lehet neki, amiért nagy gonddal ápolja a kapcsolatát a nézőkkel, ezzel növelve a műsorai nézettségét.

Bár tudott úgy viselkedni, mint egy celebecske, ezt a képességét ritkán vetette be. Testhezállóbbnak érezte a művelt, véleményformáló újságíró szerepét.

Az egyetemen ismerkedtünk meg, a kollégiumban egy szobában laktunk, és amíg én eredeti nyelven olvastam, Viki műveltségi vetélkedőket tervezett. A fejébe vette, hogy azért kapott szép külsőt, búgó, kellemes hangot és sziporkázó elmét, mert küldetése van. Amolyan modern és szórakoztató népművelőnek vallotta magát, akinek a vidéki kultúrház helyett országos csatorna jutott a művelődésszervezés terepéül.

– És ki az illető? – kérdeztem mélyet kortyolva, mert kezdett megmelegedni az italom.

– A házban lakik, fölöttem. Három hete költözött oda. Egyedülálló, jogász, és remek elme. Tetszik a humora, a testéről nem is beszélve – nevetett, amolyan vikis, a képernyőn is jól mutató, kontrollált önfeledséggel, amit az ember csak a kontrollmonitor mellett tanulhat meg, vagy akkor, ha kitartóan gyakorol tükör előtt. Ha elé ül, amikor csak alkalma nyílik rá, például amikor telefonál, eszik, nevet vagy sír… a hatás megdöbbentő.

Egy alkalommal nyaralni is magammal vittem a gépemet, és a szállodában a fésülködőasztalnál dolgoztam. A laptopom mögötti hatalmas tükörből néztem vissza magamra, miközben vakon gépeltem a gondolataimat. Otthon az íróasztalom az ablak előtt állt, tekintetem a belváros forgatagába veszett bele, itt azonban visszatalált saját magamhoz, én pedig kénytelen voltam szembesülni önkéntelen, groteszk arckifejezéseimmel. Rémülten pörgettem vissza, hányszor írtam nyilvános helyen, például kávézóban.

– Úgy tűnik, az én életem most egészen másféle izgalmakat tartogat a számomra – fintorogtam. – Meséltem, hogy éjszaka összefutottam egy békával a fürdőszobában? A lefolyó körül összegyűlt vízben ücsörgött.

– Nem, még nem említetted – borzadt el Viki. Ki nem állhatta a hüllőket, kétéltűeket és más, efféle csúszó-mászó jószágokat. – És megcsókoltad?

– Nem. Eszem ágában sem volt. Tudod, nekem most nincs izomlázam, viszont alig egy hónapja vagyok egyedülálló. Élvezem a szabadságot, és egy ideig nem is tervezem, hogy változtassak a dolgon.

– Ugyan, Zsófi! Alig találkoztatok a sráccal, nem tartott sokáig, szóval nem nevezném komoly kapcsolatnak, amit ki kellene heverni – magyarázott szakértői ábrázattal, majd kezébe kapta pittyegő telefonját. Fél szemmel rásandított, hüvelykujjával gyors választ pötyögött, és már folytatta is. – Tudod, mire lenne szükséged végre?

– Én nem, de te biztosan tudod – passzoltam neki a labdát.

– Hát persze – kacsintott, majd hatásszünetet tartott.

– Ki vele! – mentem bele a játékba.

– Mindent elsöprő szenvedélyre, szerelemre – jelentette ki színpadiasan.

– Amiből aztán felébredek, mint Csipkerózsika a százéves álmából, és rádöbbenek, hogy nyomtalanul elillant.

– Kicsit több bizalommal kellene hozzáállnod.

– Mondod te, aki már kismilliószor voltál halálosan szerelmes, megtaláltad az igazit, aki annyira más, mint a többi… – vettem egy mély levegőt én is a hatás kedvéért – …aztán jött a sírás és az összeomlás…

– De nem adom fel! És tudod, mit? Boldogan emlékszem vissza azokra a szerelmes napokra, hetekre, arra a rengeteg boldog, szenvedélyes pillanatra. Örülök, hogy nem óvtam meg magam tőlük.

– Én pedig örülök, hogy megóvtam magam azoktól az álmatlan, átsírt éjszakáktól, amikor a csalódás facsarja az összetört nők szívét.

– Hm. A mérleg meg a serpenyői… – húzta fel Viki a szemöldökét ismét azzal az ellentmondást nem tűrő gunyorossággal, amivel mindig le tudott szerelni.

Igen. Vikihez képest szűzies életet élek. Szó sincs az erkölcsösség álcájáról, egyszerűen csak már idejekorán kialakult bennem valami védelmi reflex. Emlékszem, egyszer átjött Bence, az egyik ovistársam játszani, amíg anyáink beszélgettek. Helyes srác volt, mindig hózentrógert hordott, a haja pedig viccesen égnek állt, mint aki az árammal játszott. A babáim és a színes plüsseim nem érdekelték, de volt egy mikroszkópom. Indítványozta, hogy menjünk be a sötét gardróbba, és próbáljuk ki ott is. Nem láttam sok értelmét, de vele tartottam. Ott aztán elszabadult a pokol. Felsorolta a szerelmeit, és kiderült, köztük vagyok én is. Közvetlenül a dadus és Luca, egy másik nagycsoportos között kaptam helyet a sorban.

„Előrébb kerülhetsz, ha pusziszkodsz velem” – jelentette ki, és két hüvelykujját határozottan macis hózentrógerébe akasztotta. Nem tudtam, mit feleljek.

Azt hiszem, mély nyomot hagyott bennem a feltételekhez kötött szerelem lehetősége, mert évekkel később, a gimiben, amikor Norbi meg akart csókolni a tornaszertárban, és ellöktem magamtól, csak annyit mondtam neki felháborodva, hogy „Cseszd meg a mikroszkópodat!”

Hetekkel később kérdezte meg, hogy a medicinlabdát vagy a zsámolyt néztem-e mikroszkópnak. Már nem voltam dühös, csak legyintettem, magamban azt felelve, hogy ez egy évekkel korábban elmaradt válasz volt egy hasonló helyzetre.

Később megtanultam gyorsabban reagálni, és elhajtottam mindenkit, aki elsőre csélcsapnak tűnt. Sosem hagytam, hogy a jóképűség vagy a frappáns duma levegyen a lábamról.

Valójában még soha senki nem is vett le a lábamról.

Szabi kedves volt, türelmes és sokat olvasott. Az egyetem könyvtárában ismerkedtünk össze, és majd három évig jártunk. Anyám biztatott, Viki azonban azt mondta: langyos. Szerinte szükség van a borzongásra. Szerintem viszont jól megértettük egymást: órákon át beszélgettünk az irodalom tengerén ringatózva, mellesleg pedig megváltottuk a világot. Klasszikus remekművek esetében megvártuk egymást a katartikus részekkel, hogy együtt olvashassuk őket.

„Furcsán juttatjátok magatokat élvezetekhez” – nyugtázta a barátnőm, amikor egy napon ránk nyitott. Én könnyek közt nevettem, Szabi pedig fel-alá járkált a szobában. Így éltük meg a tragédia feloldozását az egyik legnagyobb spanyol műalkotásban.

Végül Szabi kezdeményezett. Az egyetem után járni kezdtünk, legalábbis, miután rendszeresen együtt is aludtunk, úgy véltem, ez már többről szól, mint a közös irodalmi érdeklődés összefonódásáról. Egyre fojtogatóbbá vált a kapcsolatunk. Háttérbe szorult, ami addig fontos volt, máshová került a hangsúly. Én pedig láttam már ilyet. Folyton ezt hallgattam gyerekként: hogy ki kit nyom el, hogy hol maradtak az eredeti álmok és vágyak. Hogy miért kellett megváltozni és megváltoztatni.

Nem tudom, mikor – ötévesen a gardróbban, az apám lelépésekor, vagy amikor szakítottam Szabival –, de elhatároztam, hogy én bizony nem változom meg azért, hogy szeressenek. Nem adom fel azért az álmaimat, hogy valaki máséit valósíthassam meg. Éber Zsófi nem lesz holmi formálható gyurmafigura, hanem megy a saját feje után. Vele lehet tartani, vagy ott lehet hagyni.

– Miért ráncolod a homlokod? – hozott vissza a jelenbe Viki.

– Ja, nem is tudom, kicsit elkalandoztam.

Persze azért volt még egy próbálkozásom. Évekkel később jött Dávid. Úgy tűnt, minden szépen alakul. Nem vetett szét a szerelem, de nem bántam, mert tudtam, így legalább józanul láthatom magunkat. Kontrolláltan. Ám Dávid ennél többet akart.

„Te is elmúltál harminc” – kezdte egy napon a visszatérő témát. „Mire várunk?”

Ugyanis még csak össze sem költöztünk. Gyakran aludt nálam, én pedig ritkán nála, de ennél szorosabbra valahogy sosem szőttük a szálakat. És ez lett a vesztünk. Ezt pontosan tudtam, de azt is felmértem, hogy ha beleélem magam, ha átadom magam a holtomiglan-holtodiglan érzésnek, akkor elvesztem. Akkor kicsúszik a gyeplő a kezemből, és nem én irányítom többé az életem, hanem sodródni kezdek, az erős sodrásban pedig mindig hozhat valami egészen újat a holnap. Ami már nemcsak az én holnapom, hanem a másiké is.

Néha magam is elszörnyedtem a hozzáállásomon, de úgy gondoltam, hogy felnőtt, érett nőként eldönthetem, mit akarok. És nem akartam a felmenőim útjára lépni.

Hallgattunk, és kiszürcsöltük a turmixunk maradékát. Lassan mennünk kellett. Viki még mesélt az előző napi felvételről, de utána elrohant. Én még ittam egy kávét. Nem siettem haza, egészen hosszúra nyúlt a teendőim listája, amelyen az anyám felkeresése is szerepelt. Úgy gondoltam, megelőzöm, és inkább én ugrom fel hozzá, mint hogy ő látogasson meg. Jobb, ha minél előbb megszokja a gondolatot, hol is lakom.

Esteledett, amikor lefordultam a főútról Sarlósd felé. Sokat változott az elmúlt évtizedekben a környék. Budapest közelsége, a bevásárlóközpontok, az ipari parkok elkerülhetetlen hatással voltak rá, de az utolsó tíz kilométeren továbbra is érintetlen maradt – már ha érintetlennek lehet nevezni a megművelt földeket és a szőlőt. Mindenesetre sokkal barátságosabb volt, mint a logisztikai központok kamionokkal telezsúfolt betonrengetege.

Sarlósd festői látványt nyújtott az előtte húzódó domboldalról. Gyerekkoromban szinte még csak a templom körül terjeszkedett a falu, de már akkor is azt mondták az öregek, hogy túl nagyra nőtt az idők során. Sok az új arc, alig köszönnek egymásnak az emberek. Mára új lakóövezettel bővült néhány irányba, amitől csillag formájúvá vált az egykor ovális település, és a csak aludni hazajárók miatt már valóban elveszítette igazán falusias, családias jellegét. De a városhoz képest még így is barátságos hangulata melegséggel töltött el, ahogy közeledtem.

Budapesten nőttem fel, de soha nem éreztem otthonomnak a várost. Csak a helynek, ahol az otthonom van. Sarlósdra mindig hazatértem. Különösen most.

Már láttam a falu szélén álló kis fehérre meszelt házat csálé kéményével, az ablakkeretekkel valamikor egyszínű kerítéssel, a szántás felé néző, díszes kertkapuval. Az utca felé is nyílt egy kiskapu és egy kocsibeálló, de ezek nem voltak különösebben feltűnőek. Ez azonban már messziről feltűnt a két oldalán magasló faragott oszlopaival, ívelt, kovácsoltvas tetejével. Ma már nem tartozik föld a házhoz, de egykor innen hajtott be a nagyapám a szekerével.

Beparkoltam a kertbe, visszacsuktam a nagykaput, és már a kulcsért kotorásztam a táskámban, amikor észrevettem a kerti asztalon az előző napi uzsonnám maradékát. Pontosabban a tálcát és a felborult kólásdobozt. A széken pedig a nyitott könyvet, lapokkal lefelé. Ott maradt nyitva, ahol korábban a fotó lapult benne. A küszöbre tettem a szatyromat, mellé dobtam a táskámat, és a székhez siettem.

Izgatottan ütöttem fel a könyvet. Nem tudom, mit vártam, de a lélegzetemet is visszafojtottam.

„Gyakran karnyújtásnyira van tőled, amit keresel, mégsem látod” – olvastam az első mondatot a lap tetején.

Visszaejtettem a könyvet a székre, és rohantam a házhoz. Míg előkotortam a lakáskulcsot, a szívem a torkomban dobogott. Besiettem a hálószobába, körbejártam a szekretert, de nem találtam semmit. Pedig meg voltam róla győződve, hogy nekem szól a mondat. Hogy tényleg az orrom előtt van, amit keresek. De az apró kulcsot sehol sem találtam.

Túlságosan is megörültem a reményteli pillanatnak, pedig valóban csak egy pillanat volt. Csalódottan markoltam fel az ágyra dobott kulcscsomót, és kifelé indultam. Tele volt az autóm csomagtartója mindenféle, zumba után vásárolt cuccal, és a mobilnetet is be akartam üzemelni.

De valami fájt. Mintha égetne. Mintha szúrná a tenyeremet.

Kinyitottam a markom, és vetettem egy pillantást a kulcscsomómra.

Jesszusom, mindvégig rajta volt. Végig nálam volt.

Visszarohantam a hálóba, és a zárba illesztettem az apró, rézszínű kulcsot.

Nehezen tudnám szavakba önteni, mit éreztem. A mindent átható levendulaillattal kezdődött, a dátummal folytatódott, most pedig ez. Össze voltam zavarodva.

– Nagyi, nem is tagadhatod, hogy itt vagy! – szólaltam meg fennhangon – a borzongásomat enyhítendő, vagy mert tényleg így gondoltam, nehéz lenne megmondani, de jólesett a beszéd. Különösen, mert időközben sötétedni kezdett, villanyt pedig még nem kapcsoltam, zajokat viszont annál inkább hallottam odakintről. Tulajdonképpen már egy jó ideje, csak egészen addig más kötötte le a figyelmem.

Kimentem, hogy megnézzem, mi az. Kint azonban megbotlottam a küszöbre dobott táskámban és szatyromban. Lehajoltam, hogy összeszedjem a szétboruló zöldségeket.

– Felaprítottam a körtefa letört ágát…

Sikoltva ugrottam fel egy kígyóuborkával és egy üveg borral a kezemben. Megpördültem, és harci eszközeimet magam elé tartva meredtem a hang irányába.

– Nem akartam megijeszteni, Zsófi! – nevetett Pista bácsi kedvesen.

– Á, nem ijedtem meg – eresztettem le a karjaimat, roppant nevetségesnek érezve magam. – Csak nem számítottam…

– Persze, szólhattam volna – vakarta a fejét zavartan az öreg: szikár, magas ember, aki a ráncaiból ítélve végigmosolyogta az életét. A bőre kétkezi munkáról tanúskodott, és olyan derűsen, energikusan élte a mindennapjait, amit egy húszéves is megirigyelhetett volna. Egyszer ennek kapcsán azt mondta a Nagyi, hogy akinek sok az ideje, az sokat rágódik a múlton. Ha még unatkozik is, akkor ráadásképp a jövőn is aggódni kezd. Aki viszont elfoglalt, az a pillanatnak él, mert a jelenben mindig akad megoldanivaló.

– Dehogy, köszönöm! – hadartam, mire Pista bácsi csak biccentett.

– Hanem jöjjön át holnap! Editem süt valamit, meg aztán a nagymamájáról is beszélgethetünk, de csak ha van hozzá kedve…

– Persze, hogyne, köszönöm! – Végtére is van mit megbeszélni. Fizetnem is kellene, és a jövőről is meg kell egyeznünk. Azt már felmértem, hogy a vidéki élet nem hozza ki belőlem a kertészt, amint az ezermestert sem. Egy villanykörtét még csak-csak kicserélek, de a csöpögő csappal nem tudok mit kezdeni. Anyám is szerelőt hívott a legkisebb problémához is, vagy a két házzal odébb élő, Mindenes Jenő becenevű szakit. Mennyivel szerencsésebb vagyok, hogy az én aktív, de nyugdíjas lévén tengernyi idővel rendelkező mindenesem a szomszédban lakik. Még ha időnként a frászt hozza is rám.

Mire mindennel elkészültem, teljesen besötétedett. A mindenhez valójában hozzátartozott az is, hogy majd egy órát böngésztem a neten, de úgy éreztem, ki kell elégítenem szomjazó kíváncsiságomat. Láttam Vikit is a Facebookon, amint adás előtt sminkel, és egyéb hasznos hírekről is értesültem. Megtudtam például, mi az az öt dolog, ami miatt biztosan szakít velünk a pasink. Végül úgy éreztem, elérkezett a pillanat, hogy kijelentkezzek – legalábbis aznapra – a közösségi oldalról.

Aztán a fürdőszobában szembe találtam magam a poszt igazságával. A negyedik pont, az elhanyagolt külső, amint zuhanyzócsattal, smink nélkül, nyúzottan mutat nekem fityiszt. Farmer és trikó lógott rajtam. Hát persze, ilyen az ember otthon. Miután elköszöntem a szomszédtól, átvedlettem játszóruhába. A hajam is zavart, ahogy a nyakamba lóg, ezért feltűztem, a sminkem pedig még a városban elkenődött. De kinek is magyarázkodom?

Néztem magam, szépnek nem nevezhető arcomat, enyhén karikás szememet. Kék színét állítólag apámtól örököltem, akire nem emlékszem, hosszúkás arcom formáját, hegyes orromat és se barna, se szőke, se hullámos, se egyenes hajamat pedig anyámtól. A tekintetem komolyságát, vonalszerűen keskeny ajkamat viszont a nagyanyámtól, ahogy feszes tartásomat is. Sokan hitték, hogy gyerekkoromban táncoltam, mert olyan a járásom, mint egy balerináé. Ugyan, dehogy! Meglehetősen esetleges, mikor érzek rá a ritmusra: néha eltalálom, de általában én vagyok az, aki pont akkor üti össze a tenyerét a koncerten, amikor a többieké épp eltávolodik egymástól. A mozgásra való hajlandóságom is csak a korral alakult ki. Egy napon hirtelen motiválni kezdett, amikor egy próbafülke tükrében megpillantottam felém integetni lötyögő felkarom. Ekkor, ott, a kékes neonfényben elhatároztam, hogy felveszem a harcot vonalaim petyhüdésével. A tükrökkel körberakott fülke megmutatta a hátsóm valóságát is. Egykori kerek popsim teliholdjellege elborzasztott: azonnal vásároltam egy hosszú, kötött pulóvert, majd felhívtam Vikit, hogy vegyen nekem bérletet valami olyan helyre, ahol kilencven fokon kimosnak, és összemegyek. Ekkor kezdtünk zumbázni.

A zumba remek alibi volt a lelkiismeretemnek. Testem látványával pedig lassan megbarátkoztam.

Gyorsan lezuhanyoztam, illatos olajjal dörzsöltem át a bőröm (erre a Nagyi szoktatott rá), és végre rászántam magam, hogy szembenézzek a szekreterrel.

Korábban már lenyitottam. Most odaültem elé. Végigsimítottam az asztal lapján. Az idők során a lakkozás megfakult, a rengeteg használattól alig érzékelhető mélyedés kopott a felületbe, mely itt-ott meg is karcolódott: látszott, hogy sok-sok papír megfordult a felszínén.

Hallani véltem a Nagyi sercegő tollának hangját. Amikor nyaranta itt aludtam vele a nagy ágyban, ő rendszeresen odaült az asztalához, és írt. Azt hitte, alszom, de én a toll hangját hallgattam, amint súrlódik a papíron. Néztem, ahogy el-elkalandozik a sorok felett.

Egy alkalommal megkérdeztem, mit ír, erre azt felelte, emlékeket.

Sosem mutatta meg a naplóját. Még a kezembe sem vehettem. Soha.

Pontosan tudtam, melyik kis ajtót kell kinyitnom, hogy hozzájuthassak a sárgás papírtömbhöz. Ha lehet érezni egy tárgy rezgéseit, akkor én most éreztem. Szinte szólongatott, mint a frissen sült kenyér a kemencéből.

Egyelőre azonban nem mertem kinyitni az ajtót. Nem tudtam eldönteni, megtehetem-e. Még mindig az ő titka? Vagy a halálakor elfordult a kulcs a lakatban?

A Nagyi másként gondolkodott a halálról, mint az emberek többsége. Azt mondta, hogy a halállal nincs vége az életnek, mert a szív tovább dobog. A lélek sosem hal meg.

Ebben a házban mintha ez be is igazolódna, mosolyogtam magamban, habár annak idején vitába szálltam a nagyanyámmal.

Talán az elmúlt napok furcsaságai miatt, de jelre vártam. Egy légáramlatra, amely feltépi a szekreter belső kis ajtaját, kilebbenti a papírokat a polcról, és lapozni kezdi helyettem az oldalakat, felfedve a sorok titkait.

De a levegő meg sem mozdult. Fülledten, szinte várakozásteljesen ült meg a szobában. Mintha minden arra várt volna, hogy megmozduljak.

Sorra kihúztam a fiókokat, kinyitogattam a szekrénykéket. Leveleket, iratokat, fotókat találtam. Üres papírokat, ceruzákat, tollakat. Kis dobozban hajtincset, tejfogat. Egy másikban madzagra függesztett, apró fadarabot, amely egy kristály foglalata volt. A fát láthatóan megmunkálták, noha alaktalannak tűnt, amint a kristály is csiszolatlannak. Mégis szép volt, finom darab. Egyszer megkértem a Nagyit, hadd fogjam meg. Megengedte. Forró volt, pedig előtte a madzagot tartotta. Látta rajtam, hogy meglepődöm, talán meg is ijedtem. „Attól forró, hogy izgatott a lakója” – magyarázta nevetve. „Ki lakik az ingádban?” – kérdeztem elhűlve. „Mi magunk. Te meg én.” Nem mondott többet. Megpörgette és eltette.

A formátlan tárgy alatt kemény lapok hevertek, rajtuk körök ábráival. Volt, amelyiket legalább harminckétfelé, egy másikat éppen tizenkétfelé, de akadt, amelyiket háromfelé osztottak. Talán a Nagyi rajzolta őket valamiért. Kerestem még valamit, hátha megértem, mit jelentenek, de nem találtam.

Már csak a kisszekrény ajtaja volt hátra.

Épp felemelni készültem a kezem, amikor valaki megérintette a vállam. Mintha egy picit megtaszította volna.

Sikítva ugrottam fel. Ma már másodszor. Ez őrület. Nem zártam be az ajtót, a kaput nem is lehet, futott át egy szempillantás alatt az agyamon. Vagy betörő, vagy Pista bácsi szeretné közölni, hogy rakásba halmozta a körtefa összedarabolt ágát.

– Kurva körtefa! – kiáltottam, aztán elcsodálkoztam, hogy férhet bele egy egész gondolatmenet az összerezzenés és felugrás ezredmásodpercébe, amin persze elnevettem magam. Azt hiszem, kínomban. Rá kellett jönnöm, hogy senki sincs a szobában. Pedig határozottan éreztem a vállamon az érintést.

Kimentem, bezártam az ajtót, és minden világítást felkapcsoltam a házban. Magamhoz vettem a telefonomat és a laptopomat, aztán dudorászva visszavonultam a hálóba, hátha a saját hangom enyhíti szorongató érzéseimet. A mozgás, a magam keltette zajok és a fény megnyugtatott ugyan, mégis, amikor visszaültem folytatni a kutakodást, késztetést éreztem, hogy hirtelen megforduljak.

Továbbra sem volt ott senki. Ekkor már hangosan vihogtam magamon. Kimerészkedtem a hűtőhöz, és egy pohár chardonnay-val tértem vissza. Mindig chardonnay-t iszom, a drágább fajtából. Bimbódzó felnőtté válásom, egyúttal belvárosi önállósodásom idején szoktam rá, amikor úgy éreztem, leendő írói sikereimhez kell valamilyen allűr vagy káros szenvedély. Mivel az égetett szeszt nem bírom, a füstöt utálom, a szerektől pedig félek, logikus volt a sznobságot választanom, vele pedig a drágább borok kortyolgatását. És egyszerűen szeretem is őket. A változatosságot az évjárat és a termelő váltogatásával érem el. Ez most egy igazi lágy, napsütötte kaliforniai palackból származott. De talán az ízénél is jobban kedveltem a borospohár látványát a kezemben, benne az aranyszínű itallal.

Néhány korty után kellően ellazultam, és kinyitottam a szekreter titkokat őrző ajtaját.

Ott lapult a napló és egy lezárt boríték. Az most nem érdekelt.

A papírtömb vastagabb volt, mint emlékeztem. De tény, hogy testközelbe még sosem kerültem vele. Kiemeltem hosszú ideje érintetlen nyugalmából, és az asztalra helyeztem a telefonom és a laptopom mellé. Aztán e két utóbbit áttettem az ágyra. Zavartak a látványban.

Néztem a Nagyi gyönyörű betűit. Lassan írt. Szépen ívelt, kidolgozott betűkkel. Kék tintával a sárgás lapokra.

– Olvastad?

– Soha. Magának írta. De most miért fontos ez?

– Mert úgy érzem, tartogat még meglepetéseket a ház és a napló is.

Nem mentem bele a részletekbe. Éppen elég volt arról meggyőznöm anyámat, hogy képes vagyok felelősséget vállalni a döntéseimért, vagy legalábbis már nincs szükségem külső kontrollra. Tulajdonképpen nem is értettem túlzott aggodalmát. A lakásomat csak kiadtam, ha éppen arról lett volna szó, mindent visszacsinálhattam volna. De anyám félt minden változástól. Ő inkább választotta a biztos rosszat, mint a bizonytalan jó lehetőségét. Így lehet az embernek negyvenéves törzsgárdatagsága egyetlen munkahelyen, még ha nem is érzi ott jól magát, és folyton panaszkodik a megbecsülés hiánya miatt.

Így lakhatott még mindig ott, ahol születtem. Így lóghatott a bejárati ajtó mellett továbbra is az a tükör, amelyben könnyel áztatott arcát nézte, amikor apám utoljára lépett ki a házból. És így történhetett, hogy egyszerűen képtelen volt elfogadni, hogy másként is lehet élni. Spontán. Már amennyi spontaneitás belém szorult anyám árnyékában.

Az előző napon, mielőtt hazamentem Sarlósdra, felugrottam hozzá. A nappaliban olvasott, valami könnyed strandirodalmat. Sosem tudtam rávenni, hogy mélyedjen el a portugál irodalomban, elsősorban a krimikben, amelyekre jómagam – biztosan nem a lelkialkatom miatt – specializálódtam az utóbbi időben. Inkább olvasott romantikus limonádékat, majd bosszankodott, hogy miért kell a nők fejét rózsaszín mesékkel teletömni.

Éppen pityergett, ám megjegyzésemre, hogy senki nem tart pisztolyt a fejéhez, hogy romantikus regényeket olvasson, csak legyintett.

– Szeretek sírni. Ezeken a könyveken legalább kibőghetem magam.

– Járj temetésekre – vetettem fel, de csak a fejét csóválta.

– Az agyadra ment a sok krimi.

Anyám teát főzött, aprósüteményt tett egy tányérra, és közben megállás nélkül beszélt. Csapongott a könyvek, Sarlósd, a Nagyi és olyan felvetések között, amelyekre még a fejemet sem kellett felkapnom, mert mire megértettem volna, hogy is kerül a csizma az asztalra, már témát is váltott.

– És mit fogsz enni? Nem is tudsz főzni! – pillantott végig rajtam, miközben leültünk a dohányzóasztalhoz. Teázni, sütizni ott szokás, még ha kényelmetlen is.

– Anya! Eddig is megoldottam valahogy. Ott is van bolt, rendelhetek is…

De már nem figyelt. Arcjátéka világosan elárulta, hogy készül valamire.

– Begubózol, meglátod. Így tényleg magadra maradsz!

Gondolhattam volna. Persze hogy készült valamire. Megint témánál vagyunk. Csak tudnám, miért csinálja ezt.

– Kérlek, anya! Harmincöt éves vagyok. Igen, ha negyvenéves koromig szeretnék szülni, akkor lassan már ismernem kellene a férjemet, legalább látásból, igaz? – kérdeztem jól érzékelhető éllel a hangomban. – Bár te is már bőven elmúltál negyven, amikor szültél… – tettem még hozzá gonoszkodva. Tudtam, hogy ez egy fájó pont, bár sosem értettem, miért.

– Ne vicceld el! – nyüszített.

– Eszem ágában sincs. De mi van, ha én nem kérek abból, amit te is, a Nagyi is kapott? Mi van, ha én így érzem jól magam? Mi van, ha nekem így teljes az életem? Igen, lehet, hogy gyereket akarok, de lehet, hogy férj nélkül.

– Miket beszélsz? – hűlt el az anyám.

– És miért kell nekünk folyton erről beszélgetnünk? Te talán elszámoltál valaha is valakinek arról, hogy miért nem mentél újra férjhez? Vagy a Nagyin számon kérted valaha, hogy miért nem próbálta meg újra?

– De mi legalább egyszer megtettük. Ő is, én is…

– Én pedig tanultam belőle, és meg sem próbálom!

– És persze tudom – folytatta immár sértődötten az anyám –, neked olyan hős kellene, mint a nagyapád volt. Olyan szerelem! Elárulom neked, drága kislányom, hogy ilyesmi csak a nagyanyád emlékeiben létezett. Erről mesélt neked, nem a valóságról. Ezt találod majd abban a naplóban is. Romantikus lányregényt, ami sosem volt igaz.

– Miért mondod ezt? – Anyám keserűsége megdöbbentett.

– Mert olyan magasra tette a lécet, amit nincs pasi, aki megugorhat. Apádat sem fogadta el soha.

– Igazságtalan vagy, anya. Ő csak olyan férfit szeretett volna a lánya mellé, aki kitart, aki nem fut el az első adandó alkalommal, csak mert valami másként alakul, mint ahogy ő eltervezte.

– De visszajött…

– Aztán végleg elhagyott. Anya, ezt már annyiszor végigbeszéltük. És mennem is kell.

Fojtogatott a lakás, a szárazsütemény. Marta a torkomat a forró tea, égette a szememet a szomorúság, és nyomta a vállamat a teher, amit rám halmoztak. Úgy éreztem, a sorsukkal van tele a zsákom, cipelem, és nincs hová letennem.

Az igazat megvallva a Nagyi többször is feloldozott ez alól. Sokat beszélgettem vele. Azt mondta, legyek hálás a nagyapámnak és az apámnak is, hisz az életemet kaptam tőlük, és merjek boldogabb és teljesebb életet élni nála vagy az anyámnál. Nem tartozom senkinek semmivel visszamenőleg. Nézzek előre.

Azt is mondta, hogy nehéz lesz. Mert nehéz továbbvinni, amit sosem kaptam meg. Annál szebb feladat, hogy én építhetem fel saját magamnak. Egyre tisztábban értettem, miről beszélt. A kérdés az volt, hogy akarom-e? Egyáltalán meg akarom-e próbálni?

Az anyámnál tett látogatás nem okozott nagy meglepetést, amit viszont a naplóról mondott, az némiképp elkeserített. Szerettem, ahogy a Nagyi a nagyapámról mesélt. És az sem érdekelt volna, ha valóban csak az emlékei szépítették volna meg azt a rövidke időt, amit az élettől kaptak.

Reggel úgy pattant ki a szemem, ahogy a pesti életemben soha. Még csak derengett a nap az ég alján, lustán pislákolt, amikor én már kávéval a kezemben hallgattam a reggeli madárcsivitelést a teraszon, hálóingben, kócosan, fogmosás előtt. Roppant mód élveztem az új helyzetet. Micsoda szabadság! A madarak, egy-két szorgos pók és én…

– Jó reggelt, Zsófi! – …meg Pista bácsi. – De korán kelt!

– Jó reggelt. Igen, korán – húztam össze magamon mélyen kigombolt hálóingemet, zavartan eszmélve rá, hogy miután a másik kezemben a bögrémet szorongatom, még csak bele sem tudok túrni a hajamba, legalább azt a látszatot keltve, hogy igyekszem formába hozni magam.

– Editem kérdi, hogy akkor átjönne-e ma ebédre?

– Hát, tulajdonképpen nincs más dolgom, szóval köszönöm, igen – raktam össze a választ.

– Várjuk! – intett, majd elment.

Tanulnom kell még a falusi életet, gondoltam.

A délelőtt gyorsan elröpült. Kerülgettem a naplót, tanulmányoztam a Nagyi könyveit, felfedeztem a padlást, ahol nem találtam semmi különöset, leszámítva azt a sok lomot, amit már megevett az idő, és ami már úgyis hasznavehetetlen: a nagypapa szerszámai, szőlőprése, biciklije, a Nagyi avíttas háztartási eszközei, úgymint teknők, mozsarak, egy rozsdás szenesvasaló, egy üst…

Semmit nem hoztam le. Sokáig néztem a porszemek táncát a napfényben. Egyetlen helyen hatolhattak be a padlásra a sugarak, de ott olyan erővel, mintha versengenének, ki ér be előbb. Kotorászásommal felvertem az évek óta érintetlen port, amely most szabadon kavargott felfelé, egészen a mestergerendáig. Csak akkor hagytam el a meleg, áporodott helyiséget, amikor az utolsó porszem is visszatelepedett eredeti nyugalmába.

Mire leértem, harangoztak. Ekkor vettem csak észre, amit még soha, hogy megéheztem a déli harangszóra. Vagy ez is valami újdonság? A vidéki levegő, a vidéki hangok kiváltotta vidéki reflexről lenne szó? Mindenesetre leporoltam a ruhámat, magamhoz vettem egy üveg bort, és átvonultam a szomszédba.

Isteni illatok terjengtek a levegőben. Az asztalt a verandán terítették ebédhez. Láttam, csak lapostányér a teríték. Ez némiképpen megnyugtatott. Nem szeretem a leveseket. Viszont süteményillatot éreztem, amitől összefutott a számban a nyál. Edit néni elém jött, és alaposan megölelgetett. Furcsa volt ez a fogadtatás. Nem vagyunk se rokonok, se más közünk nincs egymáshoz, mégis magához szorított és megpuszilt.

Azonnal leültettek, inni adtak, és mintegy varázsütésre már a tyúkpörkölt is ott gőzölgött az asztalon.

– Ez tegnap még itt kapirgált. Ő tojta a tojást is, ami a galuskában van.

Ó, csak ezt ne mondta volna. Szinte láttam magam előtt, ahogy nyakon csípik szegényt. A Kukori és Kotkodán nőttem fel, a fehér csirkemell és a sertéskaraj látványát inkább díjaztam fólia mögött, papírtálcán. A Nagyinak is voltak állatai, de tudta, hogy nem bírom a vérengzést.

– Az uborka is saját. Ilyet nem ettél Pesten, Zsófikám! – mosolygott lelkesen Edit néni egy nagy kupac galuskát és uborkasalátát halmozva a tányéromra.

Egy darabig csendben ettünk. Gyorskaján szocializált, nem túl kifinomult gasztrobimbóim is érzékelték, hogy ez az ebéd tényleg rendben van. Mint amikor egy szín telített, vagy egy mondat ízesen cseng, valóságos bukéja van.

– Ízlik, kedves?

– Nagyon. Tényleg mennyei. A Nagyi főzött így – tettem még hozzá. Ugyanis tényleg. Főként, amíg tartott állatokat és volt konyhakertje. De érdekes, hogy a különbség még soha nem tudatosult bennem. Egészen mostanáig. Talán már hiányzott ez a fajta ízélmény.

– És milyen remekül sütött. Mindig küldött át kóstolót – emlékezett Edit néni, ahogy az öregek szoktak: hümmögve és nosztalgiázó tekintettel a távolba révedve.

A tányérok összeszedésében segítettem, de alig fordultunk egyet, már ismét gazdagon megrakott tányérok fölött ültünk, és habos süteményt falatoztunk.

– Ez sem cukrászdai – állapítottam meg házias ízére utalva.

– De nem ám. A barack itt termett a kertben, a körte a Janka fájáról való. A tojást pedig…

– A tyúkpörkölt tojta – mondtam, és nevettünk.

Már csak a jókora bögrében gőzölgő, kotyogósban készült feketekávé volt hátra. A cukrot pléhcsuporban tartották, benne kanál és összeragadt kristályok. A Nagyi sem tette soha fedett tartóba, amit már akkor sem értettem. A lisztet is képesek átszitálni, passzírozzák a paradicsomot, mintha nem lehetne dobozos sűrítményt kapni, de a cukrot (és kizárólag a kávéba valót), így tartják.

– És hogy érzed itt magad, Zsófikám? – kérdezte Edit néni, miután gondosan letörölgette a szájára tapadt tojáshabot.

– Még szoknom kell – vágtam rá. – Nagy a csend, vagy inkább másfélék a zajok. És a ház is furcsa így a Nagyi nélkül.

– Hát, igen! Más.

Kortyolgattuk a kávénkat. Innen, a verandáról egészen másként festett a Nagyi háza. Elmosolyodtam a gondolatra, hogy az enyém, ott lakom, abban a mesebeli kuckóban.

– Janka mondta, hogy majd költözöl – hallottam, mire majdnem félrenyeltem.

– Tényleg?

– Tudod, milyen volt! – legyintett Edit néni felbátorodva. – Valamelyik nap, nem sokkal a halála előtt lóbálta azt a kis fadarabot azzal a kristállyal. Tudod, melyiket! – kérdezte, vagy inkább mondta. – Épp nála voltam. Segítettem neki, mert nem boldogult már egyedül. Ült a konyhaasztalnál, valami papírok hevertek előtte. Pörgött a madzagon az az ördögűző… Én csak így hívtam a hókuszpókusz eszközeit – magyarázta megrökönyödésemet látva. – Szóval pörgette, pörgette, aztán ezt mondta.

– És mit mondott még? – kérdeztem feszengve. Nem tudtam pontosan, ki hányadán áll a nagyanyám furcsa dolgaival.

– Mást nem.

Ittuk a kávénk végét, és hallgattunk. Valahogy nem akaródzott mennem. Már csak a bögrém alján maradt cukorból remélhettem néhány cseppet, de nem adtam fel.

– Nekem nem – szólalt meg újra Edit néni. – Csak úgy magában motyogott. Valami olyasmit, hogy jól van, jól van ez így!

Nem szólaltam meg, hátha van folytatás. Kortyoltam, mintha lenne mit.

A postás törte meg a csendet, mire végül én is összeszedtem magam. Megbeszéltük, hogy Pista bácsi bármiben segít, amint Edit néni is felajánlotta, hogy ha szükségem lenne valamire, ő itthon van, nyugdíjas.

– Aztán majd ha már nem egyedül laksz itt, Zsófikám, könnyebb lesz ám – tette még hozzá a kiskapunál Edit néni, amitől azonnal keserűvé vált a számban a finom ebéd utóíze.

– Nem tervezek férjhez menni! – ráztam meg a fejem, és behúztam magam mögött a kaput, jelezve, hogy nem kívánok erről beszélgetni.

– Janka szerint pedig ezért költöztél ide. Azt hittem… – pislogott rám csodálkozva Edit néni, mint aki félreértett valamit.

– Hogyan?

– Hát, mást nem mondott! Nem tudom. Azt hittem, van valaki, aki…

Álltunk némán egy ideig, aztán megköszöntem az ebédet. Hát erre ment ki ez az egész? Edit néni kíváncsi volt, ki az, aki majd ideköltözik velem? Ezt megkérdezhette volna a kerítésen át is!

Kicsit bosszantott a dolog, de ennél sokkal jobban izgatott, mire gondolhatott a Nagyi. Miért volt benne olyan biztos, hogy költözöm, és mit jelent az, hogy „ezért” költözöm? Mármint hogy megtaláljam a páromat? Itt? Sarlósdon? Vagy egyszer csak bekopogtat a nagy Ő?

Szinte végszóra csengettek. Na, ezt azért neee! A kopogás meg a nagy Ő? – nevettem magamban, amikor megpillantottam a postást, aki hozzám is átjött.

Levelet hozott, amolyan sarlósdi belső hírt, nyitott borítékban, bélyeg nélkül. Ez éppen olyan, mint a szerkesztőségben az intranet.

Valami épületet bontanak el Sarlósd mellett, amire rászerveztek egy katasztrófavédelmi gyakorlatot. Nem is olyan unalmas ez a falusi élet! De katasztrófából amúgy is jut elég az életembe, nem hiányzik még egy gyakorlat is.

Lazán félredobtam a levelet, készítettem egy limonádét, és kivonultam a kertbe a laptopommal. Hűvös volt az este, az elmúlt napok nagy melege után szinte simogatónak éreztem az enyhe levegő borzongató érintését. Leültem a diófa alá, és belevetettem magam a munkába.

Az elkövetkező napokban úgy éreztem, kezdem belakni az új életem. Visszatért a munkakedvem (és a határidő is szorított), felfedeztem a környék boltjait, a pékséget, a cukrászdát, és találtam egy kifőzdét is, ahol házhoz szállítást is vállaltak.

Berendezkedtem, ritmusa lett a mindennapjaimnak. Hetente kétszer autóztam be Pestre, nagyokat sétáltam, és délelőtt is, délután is dolgoztam néhány órát. Évek óta nem aludtam át egy teljes éjszakát, de itt ez is megváltozott. Miután nappal elég időm jutott a munkára, este már ki sem nyitottam a laptopomat. Olvastam, faltam a Nagyi regényeit. A budapesti szingliléthez tartozó művi társadalmi szerep üres időtöltéseit elhagyva olyan tartalmasnak éreztem a napjaimat, mint egyetemista koromban.

Hálás voltam az online világnak, mert nem maradtam le semmiről, a zumba, egy-egy ebéd, színház vagy vacsora a barátokkal, valamint a szerkesztőségi villámlátogatások teljesen kielégítették a társasági igényeimet.

A Nagyi naplóját valahogy mindig ebéd után olvastam. Esténként nem esett jól az emlékei közt kirándulni. A nappal szívderítő sorok este elkeserítettek, a nap fényénél megidézett múlt szép történetként, a lámpáénál fájdalmas végzetként elevenedett meg. Valójában sosem szerettem naplót olvasni. Pedig hány és hány efféle írás született már! Az emberek talán úgy érzik, a napló által részesévé válhatnak a szerző mindennapjainak.

A Nagyi naplója persze más volt. Tizenhat évesen kezdte írni. Eleinte nagy lelkesedéssel szinte mindennap bejegyzett valamit, később azonban hetek is kimaradtak anélkül, hogy elővette volna. Vagy legalábbis nem maradt nyoma az ellenkezőjének. És ahogy az az ilyen írásoknál lenni szokott, az egyes bejegyzések nem minden esetben érthetőek az olvasó számára. Persze tudom, hogy vannak naplók, amelyeket szerzőik az utókornak szánnak, kiadásra írják vagy a gyereküknek, de a Nagyié nem ilyennek tűnt. Érzelmesen lejegyzett gondolatok, amelyek mozgatói vagy kiinduló történetük mára a feledés homályába veszett, és maradtak a mozaikok, hatalmas hézagokkal.

Onnantól azonban, hogy megismerte a nagyapámat, a napló kifejezetten izgalmassá vált. Újra sűrűsödtek a bejegyzések, és olyan részletességgel írta le a megismerkedésük történetét, mintha egy romantikus regényben olvasnám. Nem is beszélve arról, hogy a nagyanyám – és ezt nem tudtam róla – gyönyörűen fogalmazott. A hasonlatai nemegyszer könnyeket csaltak a szemembe, a leírásai megelevenedtek a képzeletemben. Időnként úgy éreztem, jelen vagyok az életében.

Mostanában furcsaságok sem történtek, bár, szó, mi szó, nyakig merültem a múltban. Ez éppen elégnek bizonyult.

Ebédhez készülődtem. Reggel még úgy gondoltam, összedobok egy kiadós szendvicset, de aztán a pékséghez menet megálltam a piacnál. Nem is tudtam, hogy még mindig van piac Sarlósdon. Magam is meglepődtem, de friss tojással, ígéretes, egészséges zöldségekkel raktam meg a kosaramat, és olyan lecsót rittyentettem magamnak, hogy még a tojás is gyönyörűséggel fürdőzött benne. Ropogós, friss kenyérrel ettem, és úgy éreztem, az elmúlt idők legízletesebb ebédjét fogyasztom.

Úgy terveztem, ebéd után tovább olvasom a naplót. Elpakoltam, becsuktam a neten talált lecsórecept oldalát, és már éppen indultam volna a nappaliba, amikor megakadt a szemem a borítékon.

Mikor is van az a gyakorlat? Hirtelen kedvem támadt hozzá, hogy jóllakottságomat a friss levegőn vezessem le.

Nem akartam önkéntesnek jelentkezni, amint azt a levélben kérték. Sem sebesült, sem halott szerepében nem kívántam bemutatkozni Sarlósdon, de hajtott a kíváncsiság, hogy megnézzek egy ilyen eseményt.

Ráadásul úgy tűnt, az utolsó pillanatban vettem újra a kezembe a levelet, kiderült ugyanis, hogy a gyakorlat alig fél óra múlva veszi kezdetét a folyóparton, a malomnál. Azt kell ugyanis elbontani életveszélyesnek minősített állapota miatt.