Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

AZ EMBERI ÉLET CSODÁI

1. Csodagyerekek

2. Számolóművészek

3. Bridgman Laura

4. A hieroglifák megfejtése

5. Villámszerű felismerés

6. Nagy szellemi termékenység

7. A gondolkodás ereje

8. A csodálatos játékról

9. A lángelme balszerencséje

10. Modern Matuzsálemek

11. Óriások és törpék

12. Rendellenességek

13. Az izommunka lángelméi

14. Szaglóízlelés

15. „Megfőtt” emberek

16. Kábítószerek hatása

17. Kormányozható álmok

18. Villamos kivégzés

19. Alak-hallás

20. Vakon járás

21. Mozdony-iszony

22. A természet nem dolgozik kifogástalanul

23. A legnagyobb hőstett

24. Tudósok kísérletei önmagukon

25. A bróm és az emberi elme

26. Különös folyadék a vér

27. A csontok, mint mérnöki szerkezetek

28. Vízből vagy...

29. Az utolsó emberevők

30. A madárbűvölő

31. A macheida

AZ ÁLLATI ÉLET CSODÁI

1. Csodálatos állatok a régi világban

2. A kaviáros kenyér elmélete

3. Ha minden újszülött életben maradna

4. A darázstrombitás

5. A méhállam

6. A méh és mértan

7. A hangyák birodalmában

8. A termeszállam

9. A hangyaleső farkasverme

10. Élőlények mesterséges átalakítása

11. Társasüzlet a tenger fenekén

12. A polipok robbanó fegyverei

13. Rögzítő készülékek az állati testben

14. Kígyók étvágya

15. Kígyók paradicsoma

16. Miért öltögeti nyelvét a kígyó?

17. A legjobb úszók

18. Ugróművészek

19. A madár repülése

20. Miért költözködnek a madarak?

21. Hogyan költözködnek a madarak?

22. A kakukktojás

23. Egy megzavart jelmezes fölvonulás

24. Meddig élnek az állatok?

25. Lappangó élet

26. Halhatatlanság az állatvilágban

27. Rejtélyes tulajdonságok

28. Állatok hipnotizálása

29. Egy sziget újbóli benépesedése vulkáni katasztrófa után

30. Tizenhét évig fejlődő rovar

31. Fémeket rágó rovarok

32. Holtnak tettetés az állatoknál

33. Életközösségek egyensúlyának megzavarása

34. Az élet határai

AZ ELME CSODÁI

1. Az 1524-25. évi világpusztulás

2. A perpetuum mobile

3. A boszorkánytéboly

4. Igazságszolgáltatás állatok ellen

5. Önsanyargatások

6. Jámbor huncutságok

7. A pokol helyszínrajza

8. Arisztotelész tévelygései

9. Leonardo da Vinci állatkertje

10. Drágakövek varázsa

11. Lehetetlen lehetőségek

12. Élt-e Napóleon?

REJTÉLYES CSODÁK

1. Wagner Richard és a 13-as szám

2. Swedenborg Emanuel jövőbelátása

3. A megálmodott anyagyilkosság

4. Vergilius látogatása

5. A prevorsti látnoknő

6. Az elfelejtett aranypénz

7. Gondolatolvasás

8. Lenormand Anna

9. A tudatalatti én

10. „Ezt már átéltem egyszer!”

11. Jósló álmok

12. Alvajárás

13. A rejtélyes iskolai feladat

14. Álomírás

15. Kísértet Hydesville-ben és Stratfordban

16. Flammarion kísérletei Palladino Eusapiával

17. Palladino Eusapia műfogásai

18. A megnedvesített Abila

19. Önámítás transzban

20. Sir Crookes William és Home médium

21. A King Katie nevű szellem

22. Slade Henry csodatételei

23. Csalók a szellemek birodalmában

24. Egy helyesen végzett tudományos ellenőrzés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Artur Fürst
&
Alexander Moszkowski

AZ ÉLŐ VILÁG CSODÁI

fordította
dr. Fülöp Zsigmond

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-390-3 EPUB
ISBN 978-963-559-391-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1925 körül

a borító Ernst Haeckel (1834 – 1919)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ EMBERI ÉLET CSODÁI

1.
Csodagyerekek

A koraérettség nem olyan ritka eset, mint általában gondolják. Az eset különössége dönti el, hogy csodának számítjuk-e?

A korán mutatkozó képességeknek bámulatos jelensége volt az a Heineken Keresztély Henrik nevű lübecki csodagyerek, aki 1721. február 6-án született. A gyermek már tízhónapos korában ismerte környezetének tárgyait és meg tudta nevezni őket. Tanítójának vezetése mellett már egyéves kora előtt megismerte Mózes öt könyvének főbb részleteit s tizenöthónapos korában már a világtörténelem tanulmányozásába fogott. Még hároméves se volt, mikor már ismerte a dán történelmet, nemsokára megtanult latinul és franciául beszélni, de már öt éves korában meghalt, mert az ilyen erőltetett szellemi munka hamarosan elfogyasztotta az erőit.

Ennek a bámulatos képességekkel megáldott szerencsétlen gyereknek méltó társa az a Baratier Fülöp János nevű fiú, aki 1721-ben Schwabachban született. Apja, aki francia lelkész volt, már kétéves korában oktatni kezdte a gyereket és pedig először francia nyelvre. Miután a gyerek ugyanígy megtanult németül, latinul, görögül, héberül és más keleti nyelveket, valamint tanulmányozta a filozófiát, matematikát és az egyházatyákat, tizenhárom éves korában egy elleniratot írt Krel könyvére, aki tagadta Krisztus istenségét. 1735-ben, tehát 14 éves korában a hallei tanárok rávették, hogy fogadja el a magiszteri méltóságot. Ezután a fiatal Baratier négy éven át jogot tanult, de 1740-ben csontvelőgyulladásnak esett áldozatul.

A XIX. század elejének csodagyermeke volt az 1800-ban született Witte Károly, későbbi hallei jogtudós és Dante-kutató. Emlékeztet Baratier-re, de 83 évig élt. Már négyéves korában latinul beszélt, nem egészen kilenc és féléves korában egyetemre iratkozott be és tizennégyéves korában Giessenben a bölcsészet doktora lett.

Peutinger Juliáné négyéves korában, 1504-ben, latin beszédet tartott Augsburgban I. Maximilian császár előtt. - Tudós csodagyerek volt, de csak 11 évig és egy hónapig élt.

Tausch Magdolna is, a lübecki városi orvos lánya. Jöcher szerint „már zsenge ifjúságában megtanult latinul és franciául s a latinságban olyan haladást tett, hogy másnyelvű könyveket rögtön latinul tudott fölolvasni”. Állítólag sokra vitte a számtanban és mértanban is. „Az emberi test csonttanát nemcsak el tudta magyarázni egy csontvázról, amely mindig az ágya mellett volt, hanem valamennyi csontot fel tudta sorolni emlékezetből. Másfél évvel a halála előtt a lübecki könyvtárban háromnegyedórás előadást tartott az erényről. De amilyen eleven és tehetséges volt az elméje, olyan gyenge volt a teste. Nyolc hónapon át viselt el egy súlyos mellbetegséget és csak amiatt panaszkodott, hogy a tanulmányait nem folytathatja”.

Pascal már gyerekkorában rájött az euklideszi mértan elemeire; gyermekszobájának faburkolat és egy darab kréta helyettesítették a tanítót. Tizenhétéves korában dolgozatot írt a kúpszeletekről. Gauss már akkor végezte el későbbi híres munkájához „Disquisitiones arithmeticae” az első kutatásokat, mikor még gyerek volt és a matematikának csak az elemeit tanulta meg. Clairault Alexis, aki 1736-ban Maupertuis-vel együtt a nagy lappföldi fokmérést végezte, tizenkétéves korában a párizsi tudományos akadémiában egy dolgozatot olvasott föl új görbékről és tizennyolcéves korában tagja lett ennek az akadémiának. Lord Kelvin, a híres angol fizikus, tízéves korában került a glasgow-i egyetemre s mint kisfiú megoldott egy föladatot a föld alakjára vonatkozólag; tizennyolcéves korában alapvető dolgozatot írt Cambridge-ben a hőelméletről.

Tasso Torquato (Jöcher szerint) „már, mint hat hónapos gyerek beszélt, harmadik évében kezdett tanulni, hétéves korában verseket írt és nyilvános szónoklatokat tartott”. Tizenhároméves volt, mikor az egyetemre került és tizenhétéves, mikor a Rinaldót megírta. Popé angol költő már tizenkétéves korában kezdett alkotni. Hugo Victor már akkor írt költeményeket, mikor még csak tizennégyéves volt.

Boldogtalan sorsa volt Chatterton Thomas különös csodagyereknek, aki 1752-ben, mint egy szegény egyházfinak gyermeke született Bristolban. Mikor tizenegyéves volt, gúnyos költeményt írt és mikor tizennégyéves korában, mint írnok működött egy bristoli ügyvéd mellett, egy sor „régi költeményt” jelentetett meg, amelyek állítólag egy Rowley nevű szerzetestől származtak a XV. századból. A rendkívül ügyes hamisítás még a kinyomatás előtt kiderült és nemcsak az állásába került a fiatal Chattertonnak, hanem keserű szemrehányásokban és súlyos megbántásokban volt része, noha a költemények gondolatgazdagsága és alkotásainak költői ereje félreismerhetetlen volt. Így aztán méreggel vetett véget az életének, mikor még tizennyolcéves se volt.

Különösen nagy volt a zenei csodagyerekek száma. Ezen a területen úgy látszik, hogy a koraérettség majdnem döntő ismertetőjele a nagy tehetségnek. De persze a korán megnyilvánuló képességek ritkán ütköznek ki olyan erővel, mint Mozartnál, aki 1756-ban született Salzburgban. Már hatéves korában apró zongoradarabokat írt a fiatal Wolfgang Amadeus s ugyanakkor olyan mesterien játszott, hogy az apja egy idősebb nénjével együtt hangversenykörútra vitte. Münchenben a fiú rendkívüli sikert aratott, Bécsben pedig I. Ferenc császár kitüntetésekkel halmozta el. Mikor hegedűt kapott ajándékba, hamarosan nagy ügyességre tett szert ezen a hangszeren is. Párizsban, ahol a királyt és az egész udvart elragadtatta a zongora játékával, 1763-ban adta ki első szerzeményeit, zongoraszonátákat. 1764-ben, tehát nyolcéves korában, londoni tartózkodása alatt komponált hat zongoraszonátát. Tízéves korában írta „La finta semplice” című első vígoperáját s „Bastien und Bastienne” című énekes darabját, amelyet még ma is játszanak. 1769-ben, tehát tizenhároméves korában a salzburgi udvar hangversenymesterévé nevezték ki. Zenei emlékezőképességének fényes bizonyítékát adta tizenhatéves korában, mikor Rómában Allegrinek négyszólamú „Miserere”-jét egyszeri meghallgatás után hibátlanul lekottázta.

Händel is már nyolcéves korában komponált. Cherubini még nem töltötte be a tizenharmadik évét, mikor első miséjét írta. Rossininek tizenkétéves korában írt első operája nagy sikert aratott.

2.
Számolóművészek

A jó fejszámolás elméletileg ugyan a matematikához tartozik, azonban legmagasabb fokán rendesen olyan személyeknél mutatkozik, akik máskülönben nem mutatnak különösebb tehetséget a matematikához. Éppen olyan gyakori a megfordított jelenség is. Ennek a szakmának egyik csillaga, Kummer Ernst tanár, 1855-től 1884-ig a berlini egyetem dísze, halálos zavarba jutott, ha előadásainak folyamán egy kis számolást kellett végeznie és megakadt olyan föladatoknál, amelyek a kis egyszeregy körébe tartoznak; míg például Schlömilch drezdai tanár, ha előadásai közben többszámjegyű szorzások fordultak elő, az eredményt akár balról jobbra, akár jobbról balra, közbeeső számítás nélkül könnyűszerrel leírta.

De, mint mondottuk, a tulajdonképpeni számatléták külön osztályba tartoznak, a kutató matematikus magasabb szellemisége nélkül. Úgy látszik, hogy valami különleges rövidítő módszerrel dolgoznak. Egyik legismertebb számolóművész, a hamburgi Dase Zachariás (1824-1861) egy másodpercig sem tartó egyetlen pillantással meg tudta mondani… hány cserép vagy zsindely van egy háztetőn.

Századunk elején egészen különleges teljesítményekkel lépett a közönség elé Heinhaus számolóművész. Programján szerepeltek a következő fejszámolási föladatok, amelyeket rendesen villámgyorsan és hibátlanul oldott meg:

- 100 alatti számoknak harmadik és negyedik hatványra emelése.

- Négyzetgyök vonása 6- és 8-jegyű számokból a maradék pontos megadásával; köbgyökvonás felmenő 9-jegyű és nem felmenő 6-jegyű számokból, ugyancsak a maradék pontos megadásával.

- Külföldi valuták átszámítása megadott árfolyamon.

- Megadott számú évet (100-ig), egy évet 365 nappal számítva, másodpercekben kifejezni.

- Években, hónapokban és napokban megadott életkort másodpercekben kifejezni, figyelembe véve a szökőéveket; továbbá a 30 és 31 napos hónapok váltakozását.

- A múlt vagy a jövő bármely dátumáról megmondja, hogy milyen napra esett, úgy ebben a században, mint bármelyik korábbi században, vissza egészen a keresztény időszámítás kezdetéig.

Hogy milyen nehéz valamelyik számítás, azt a laikus nem is tudja megítélni. Így mindenki azt hinné, hogy az ötödik gyök vonása nehezebb, mint a harmadik gyöké. Pedig éppen az ötödik gyök vonásánál van egy matematikai könnyebbség, amely lehetővé teszi, hogy a mérsékelt számolóképességű laikus is megoldhassa a feladatot. Ezen alapult Frank csodagyereknek a nagyszerű teljesítménye, amellyel mindenkit bámulatba ejtett. Csak néhány beavatott tudta, hogy Franknak nem is kellett számolnia, mert a megoldást gépiesen mondta föl gyerekjáték módjára.

3.
Bridgman Laura

Ez a vak, süket és eredetileg néma teremtés híres tárgya volt a lélekkutatásnak. Dr. Jerusalem részletes tanulmányt írt róla.

Bridgman Laura, a szegény háromérzékű amerikai lány, körülbelül tizenkétéves volt, mikor megtudta, hogy neki csupán három érzéke van és pedig a tapintás, ízlelés és egy kevés szaglás. Akkor már a „gondolkodni” szót félig igének, félig főnévnek ismerte meg és feltűnően gyakran alkalmazta a gondolkodás erőltetettségére, amit a fejében érzett. Így pl. azt mondta: „gondolkodásom fáradt”. Mikor megtudta, hogy neki csak három érzéke van, így kiáltott föl (persze, süketnéma létére nem szószerinti értelemben kell venni a kiáltást): „Nekem négy érzékem van: a gondolkodás, az orr, a száj és az ujjaim”. A fejét tehát úgy tekintette, mint a gondolkodás érzékszervét.

Laura emlékezőképessége egészen rendkívüli volt. Tizennégyéves korában jelbeszéd segítségével fölolvastak neki egy gyermekolvasmányt, amelyet másnap emlékezetből kellett leírnia. A leírás olyan pontosan sikerült, ahogyan hasonló korú teljesen épérzékű gyereknek csak ritkán sikerülne. Laura tehát bizonyíték arra, hogy egy ilyen rendkívüli emlékezőképesség pótolni tudja a hiányzó érzékszerveket.

Egy siketnéma esetével kapcsolatban, akit hályoggal operáltak s aki eleinte egy golyót és kockát se tudott egymástól megkülönböztetni, jegyzi meg a kitűnő La Mettrie: ha a süketnéma egyszersmind született vak is lett volna, akkor teljesen fogalmak nélkül maradt volna. Az amerikai lány története azonban megcáfolja ezt az állítást. Ám amit Bridgman Lauránál tapasztaltak, azt aligha lehetne elhinni, ha nem élt volna valóban és nem ejtette volna bámulatba tudós kortársait.

A pótérzékek fejezetéhez tartozik még egy másik süketnéma-vaknak, Brace Júliának esete. Mire Howe doktorhoz, Bridgman tanítómesteréhez került, már sokkal idősebb volt, semhogy megtanulhatott volna beszélni. Ehelyett a szaglási érzéke fejlődött ki olyan nagyszerűen, hogy egy csomó kesztyűből ki tudta válogatni az összetartozó párokat, sőt két nővér kesztyűit meg tudta különböztetni.

Azonban természetes, hogy egy épérzékű ember nehezen tudja megérteni ennek a Júliának fogalmi világát. És nem tudjuk megérteni sorstársának, Laurának a lelki világát se, akinek az álmai is süketnéma jelbeszéd formájában folytak le.

4.
A hieroglifák megfejtése

A XIX. század elejéig tökéletesen feledésbe ment, hogy mit jelentettek az óegyiptomiak szent írásjelei. A sírok sokféle hieroglifa-föliratait nem tudták megfejteni és már reménytelennek látszott, hogy ez valaha sikerüljön. Mert a régi egyiptomiak nyelve is ismeretlen volt, sőt a hieroglifákban elmondott eseményekről se tudtak semmit.

És ma mégis kezünkben van a kulcs. A francia Champollion Jean-Françoisnak, aki 1790-ben született, 1832-ben sikerült megfejtenie az addig érthetetlen jeleket, amelyek ismeretlen nyelven adtak hírt ismeretlen eseményekről.

Mikor Napóleon bevonult Egyiptomba, 1798-ban ott találták meg a híres Rosette-i követ. Champollion ennek segítségével oldotta meg a hieroglifák titkát. Ennek a kőnek a felírása egy határozatot tartalmaz, amelyet Egyiptom papjai a fiatal Ptolemaiosz Epifanész király tiszteletére hoztak. Felül volt a csonka hieroglifa-írás, alatta a görög fordítás.

Ez adta az első támpontot. Young Thomas angol természetbúvár már megközelítette a problémát, de a végleges megoldásban akadályozta őt az a még mindig uralkodó felfogás, hogy a hieroglifák nem betűk, hanem kizárólag szimbolikus jelek.

Csak Champollion szakított végleg evvel a fölfogással és pedig egy egyszerű meggondolás alapján: a Rosette-i kő föliratának hieroglifikus része háromszor annyi jelből áll, mint a görög szöveg, hogyan felelhetne meg tehát minden jel egy egész szónak? Ebből következett aztán az első nagy lépés. Champollion a görög neveket visszafelé olvasta át hieroglifikus írásba. Így olvasta el először Ptolemaiosz király nevét. Így találta meg a Ptolemaiosz névben szereplő betűket. De még nem volt biztos a dolgában. Még hosszú ideig kellett gondolkodva kutatnia, mert tudta, hogy egy obeliszk fölírásán, amelyben a hozzátartozó görög szöveg szerint benne kell lennie a Kleopátra névnek, vagy el tudja olvasni ezt a nevet, vagy súlyos csalódásban lesz része. Végre megkapta ennek a föliratnak pontos másolatát és valóban megtalálta rajta a Kleopátra nevet olyan írásban, ahogyan számította. A p, o, 1 betűk ugyanolyan alakúak voltak, megismerte a k, r, e, a betűket, csak a t betűnek találta egy második alakját is.

Még mindig nem volt tisztában fölfedezése jelentőségével. Azt hitte, hogy az általa fölfedezett írásmódot csak görög-római nevekre alkalmazták. 1822-ben újabb föliratokat kapott Egyiptomból, ezekben hamar fölismerte a Ramszesz és Tutmózisz neveket, az akkori kor két híres uralkodójának nevét. Csak ekkor jött tisztába vele, hogy valóban megfejtette a hieroglifa-írás titkát.

Olyan fölindulás vett erőt rajta, hogy berohant fivére szobájába evvel a kiáltással: „Je tiens l’affaire”! és utána ájultan esett össze. A francia tudományos akadémia 1832. szeptember 27-én értesült a nagy hírről, hogy a hieroglifák titka megoldódott.

5.
Villámszerű felismerés

Egyik legfontosabb természettudományi megismerésünket, amelynek alapvető befolyása volt a természetről való felfogásunkra, egy egyszerű orvosnak köszönhetjük. A folyamat már azért is különösen érdekes, mert a fölismerés egy olyan embernél sikerült egészen hirtelenül, akinél semmi se mutatott rendkívüli tehetségre és aki többé nem is termelt semmit.

Mayer Julius Robert, egy heilbronni gyógyszerész harmadik fia, 1814. november 25-én született. Az iskolában nagyon gyenge tanuló volt. Doktori értekezése az akkor feltalált santoninról sem árult el valami tehetséges kutatót. Mayer 1840-ben, mint hajóorvos holland szolgálatba lépett, hogy Jávába utazzék. Erről az útjáról naplót írt, amelynek tartalma jelentéktelen.

Azonban a surabayai kikötőben, egy mellékes megfigyelésből, hirtelenül megindult benne egy gondolatsorozat. Ez vezetett ahhoz az alapvető megismeréshez, hogy a hő és a mechanikai munka rokonságban vannak, hogy egyik a másikká átalakulhat. Visszatérése után, 1841. június 16-án dolgozatba foglalta az általa fölfedezett erőmegmaradási törvényt. A dolgozatot beküldte az akkor legjelentősebb tudományos fizikai folyóiratnak (Poggendorffsche Annalen). De a szerkesztő nem ismerte föl az értékét és visszaküldte. Ezt nem is lehet rossz néven venni tőle, mert Mayer elég hiányosan fejtette ki a gondolatát, sőt úgy látszik, hogy maga sem volt tisztában avval, hogy milyen korszakalkotó a fölismerése.

Amíg élt, nem is sikerült érvényesülnie és sok ellenfele annyira elkeserítette az életét, hogy kétszer követett el öngyilkossági kísérletet és 1878-ban elkeseredve halt meg. Mégis az a tény, hogy ő fedezte fel elsőnek a mechanikai hőegyenérték nagy törvényét, amelynek olyan jelentős befolyása volt az egész fizikára, miután Joule és főleg Helmholtz szilárdabban megalapozták.

6.
Nagy szellemi termékenység

Itt csak azokról lesz szó, akik mennyiség tekintetében termeltek nagyon sokat. Ennek a szellemi termelésnek a minőségével és fontosságával nem foglalkozhatunk. Csak arra hozunk föl példákat, hogy mennyit volt képes valaki dolgozni élete folyamán és talán itt is igaz részben az a szólásmondás, hogy a „lángelme azonos a szorgalommal”.

Leonardo da Vinci, aki az újabb fölfogás szerint „mellékesen festő és szobrász is”, de főleg mérnök, fizikus és föltaláló volt, egyszersmind minden időknek egyik legtermékenyebb írója volt. 120 könyvet írt, amelyeknek jórésze megsemmisült. De azoknak a lapoknak a száma, amelyeket Leonardo értekezésekkel, tervekkel és számításokkal írt tele és amelyek megmaradtak, még mindig ezrekre rúg!

Lullus Raimundus (szül. 1235), az „Ars magna Lulli” szerzője, akit valamikor jelentős filozófusnak tartottak, egyike volt a legtermékenyebb íróknak. A tőle eredő vallási, bölcseleti és alkimista írások száma legalább ötszáz. Más források szerint több mint 4000 művet írt.

Lope de Vega spanyol költő termékenysége egyszerűen közmondásossá lett hazájában. Saját számítása szerint 1631-ig több mint 1500 vígjátékot és 400 kisebb színdarabot írt. Ezek közül körülbelül 500 megmaradt, a többi veszendőbe ment. Ezenkívül még roppant tömeg elbeszélő, lírai és tanító tartalmú írása maradt, amelyek egy madridi kiadásban külön 21 kötetet töltenek meg.

Vega kitűnő honfitársa Calderon is nagyon termékeny volt. Több mint 200 drámai munkát írt.

Az idősebb Dumas Sándor termékenységéről igen jellemző dolgot ír az Engel-féle francia irodalomtörténet: kiszámították, hogy Dumas háromszor annyit írt össze, mint Voltaire, akinek összes munkái pedig 100 kötetet tesznek. Tréfásan mondták, de komolyan is lehetne mondani, hogy soha senki sem olvasta el Dumas összes műveit... még maga Dumas sem. Van egy hiteles anekdota, hogy Dumas egyik regényéről, amely az ő nevét viselte, elfogulatlanul azt mondta: „Je l’ai signé, mais je ne l’ai pas lu” (aláírtam, de nem olvastam). Kiadójának, Lévynek katalógusában pontosan 300 kötet van fölsorolva Dumastól, de ez a katalógus nem teljes!

Ha Jókai Mór valamely világnyelven írta volna a regényeit, bizonyára még híresebb lenne a termékenysége, mert legalább annyit írt, mint Dumas s minden regényét maga írta. Nem is szólva az értékbeli különbségről Dumas és Jókai regényei között.

A tudósok közül Euler Leonhardnak, minden idők egyik legnagyobb matematikusának termékenysége szinte megfoghatatlan. Cantor ezt írja róla matematika-történelmében: „Alig tudjuk megnevezni a tiszta és alkalmazott matematikának olyan területét, amelyen Euler ne dolgozott volna és pedig csaknem mindig úttörő sikerrel. Ha összkiadást rendeznének mindabból, amit Euler írt, ez legalább 32.000 nagy nyomtatott oldalt tenne ki”. Más szóval Euler vagy 30 nagylexikon kötetnyi munkát írt, amelynek minden sora a legnehezebb matematikai problémákkal foglalkozik a legbámulatosabb éleselméjűséggel!

Végül emlékezzünk meg egy nőről, a Sand George néven szereplő francia írónőről. Munkáinak párizsi összkiadása 109 kötetes. Sand szakadatlanul írt, úgy, hogy nem tudjuk megérteni, hogyan maradt ideje átélni a saját életregényét. Azt mondják róla, hogy ha éjjel két órakor befejezett egy regényt, mindjárt friss fehér papírlapokat tett maga elé, hogy megírja a következő regény első fejezetét.

7.
A gondolkodás ereje

A nagy emberek gondolkodásában sokszor feltűnő eredményekben kapcsolódik össze a kényszer és ellenkényszer.

Pascal egy éjjel elviselhetetlen fogfájásra ébredt föl. Hogy a fájdalmat tompítsa, nem valami gyógyszerhez nyúlt, hanem a matematikához. És ellenkényszert alkalmazva a gonoszkodó fogidegek ellen, ezen az éjszakán sikerült megoldania a „cikloid”-nak nevezett görbe vonal matematikai titkait olyan formában, amely azóta minden matematikai tankönyvbe belekerült.

Poncelet Victor 1812-ben részt vett az orosz hadjáratban, orosz fogságba került és két évet töltött várfogságban a Volga mellett. A külvilágtól, könyvektől és mindentől elzárva, a kazamata sötétségében, önmagából termelte ki a vetítő mértan új tudományát, amely aztán halhatatlanná tette a nevét.

A híres Kepler Jánosnak egyszer - igazán kivételesen - pénze volt, ami abba a szerencsés helyzetbe hozta, hogy néhány hordó bort vásárolhatott. Ez a különösen boldog állapot más embert versek írására csábított volna. Kepler a matematikának egy új ágát termelte ki a borból, a doliometriát (hordóméréstan). Keplernek ezek a boroshordóból fakadt kutatásai vetették meg az alapját a matematika egy nagyon fontos új ágának: az infinitézimális számításnak.

Olykor komikus vonások is megnyilatkoznak a nagy gondolkodók kényszerképzeteiben. Monge Gáspárt, a leíró mértannak egyik legnagyobb alakját, egyszer a barátai elvitték az operaházba, hogy más gondolatokra bírják. Mozart Don Juanját adták. Monge feszült figyelemmel hallgatta a színpadon történteket, a felvonásközökben gondolkodott és a darab végén így kiáltott föl: „Nos, mit bizonyít ez?” Az egész zenei drámát tantételnek tekintette és hiába erőlködött, hogy fölfedezze benne a föltételezés, állítás és bizonyítás megszokott rendjét.

8.
A csodálatos játékról

E könyv szerkesztői hét kérdést terjesztettek a sakkozás legnagyobb tekintélye, Dr. Lasker Emanuel világmester elé és meg is kapták tőle a válaszokat. A kérdések és feleletek így hangzottak:

1. Korlátolt vagy határtalan a sakktáblán játszható játszmák száma?

A lehetséges állások száma roppant nagy ugyan, de azért véges és kombinációs számítás segítségével talán számszerűen is meg lehetne állapítani. A lehetséges játszmák száma az egy játszmánál alkalmazott lépések számától függ. Mivel azonban a lépések számát sohase lehet előre tudni, ezért a lehetséges játszmák számát korlátlannak kell vennünk.

2. Van-e ideális, azaz mindkét részről hibátlan sakkjátszma?

Az elmélet mai állása szerint föltehető, hogy nemcsak egy, hanem több hibátlan játszma is lehetséges. Én (Dr. Lasker) hajlandó vagyok 20-ra tenni az ilyen játszmák számát. Az első lépés sikere nem elegendő a játszma megnyerésére. A kérdésben „ideálisnak” megjelölt játszmáknak minden esetben kiegyenlített remisre kellene végződniük.

3. Miben állnak a vakjáték és szimultánjáték szélső teljesítményei?

Ezen a téren Pillsbury mutatta föl a legmagasabb teljesítményt 23 vakjátszmával 12 óra alatt. Ez a teljesítmény óriási, ha az ember meggondolja, hogy körülbelül ezer állást kellett emlékezetében tartania minden kis részletével együtt és ezekből tovább kombinálni. Ha tisztán számszerűleg vesszük, akkor Marshall és Capablanca mutatták fel szimultánjátékban a legnagyobb teljesítményt, amikor egyidejűleg 100 játszmát játszottak.

4. Gyakorlatban vagy elméletben létezik-e sakk „a térben”?

Létezik. A sakktábla helyébe lép, azt hiszem, egy nagy kocka 8-szor 64 átlátszó kis kockával. A benne lévő alakok három irányban mozoghatnak. A térbeli sakk azonban az én fölfogásom szerint nem felel meg az emberi elme szükségleteinek és így nem hiszem, hogy nagyobb számú hívekre tegyen szert.

5. Megfelelnek-e a sakkfeladványok, mint végső lépések, a sakkfejlődés lehetséges eseteinek?

Történetileg úgy áll a dolog, hogy a sakk feladvány valóságos játszmák meglepő lépéseiből eredt. Azonban ez a kötelék nagyon meglazult és a sakk feladványok mai szerzői csak azt az egy korlátozást ismerik el, hogy az állásnak, ha még olyan valószínűtlenségnek látszik is, játszmalehetőségnek kell lennie. Egyébként különbséget kell tenni problémák és végjátékok között. A végjátékok szerzői igyekeznek a feladványt olyan természetesnek föltüntetni, mintha igazi sakk mérkőzésről volna szó.

6. Egy bizonyos nagyszerűnek elismert játszma jellegét lehet-e szavakkal leírni, legalább megközelítőleg? Példának hozzuk föl ehhez az Anderssen és Kiseritzki között lefolyt úgynevezett „halhatatlan játszmát”.

Ebben a „halhatatlan játszmában”, amelyet 1851-ben Londonban játszottak, az áldozaton volt a főhangsúly. A sakkjátékos azt érti ezen, hogy föláldozza a saját figuráit, látszólag kárpótlás nélkül. Ebben a halhatatlan játszmában Anderssen mattot ért el két lóval és egy futóval, noha ellenfelének összes figurái ott voltak még a táblán

7. A sakk, mint játék, megfelel-e a tökéletes éleselméjűségi próba összes föltételeinek, vagy talán kiszoríthatja a jövőben egy másik játék, amelyik finomabb föltételekkel dolgozik?

Én nem tekintem a sakkjátékot az abszolút tökéletességnek a figurajáték terén. Például szép jövőt jósolok a gonak, a malájok figurajátékának. Egyébként a sakk történelmi küldetése még egyáltalán nincs lezárva. Az elkövetkező századokban még fejlődhetik vagy megváltozhat. Mégis úgy vélem - apró változásokat figyelmen kívül hagyva - hogy a sakk megfelel az emberi elme bizonyos szükségletének, mert elég egyszerű, de ugyanakkor elég bonyolult játék.

9.
A lángelme balszerencséje

Ostwald Vilmos „Nagy férfiak” című munkájában néhány példa kapcsán mutat rá azokra a súlyos testi katasztrófákra, amelyek gyakran érik a lángelméjű embereket, ha valami nagy dolgot megszültek. Sajnos, Ostwald tudományos kutatásai a lángelme mibenlétéről megdöntik az emberiségnek azt a szép elgondolását, hogy a lángelme bíborpalástban és sugározva járkál a földön. Inkább úgy látszik, hogy a legtöbbnek súlyos szenvedéseket kell elviselnie éppen azért, mert lángelme.

Faraday, akinek fölfedezésein alapszik az egész modern elektromosságtan, különösen súlyosan gyötrött áldozata lett lángelméjének. Miután végtelen fáradsággal véghez vitte első óriási munkáját, megtört. Szelleme természetesen megint fölemelkedett és szokatlan magasságokba ívelt, de az élete ettől kezdve mégis csak folytonos küzdelem volt a hanyatlás ellen. Lassankint egyik munkaterületét a másik után kell föladnia és csak rövid ideig tud dolgozni, még ha közben sokáig pihent is. „A fejem olyan zavaros” írja egyszer, „hogy igazán nem tudom, helyesen írom-e le a szavakat. Nem tudtam, hogy előbb állati színvonalra kell lesüllyednem, mielőtt természetes és egészséges úton megint feltörhetek”.

Különösen szörnyűnek érezte Faraday az emlékezőképessége elvesztését. Ennek tragikuma kiderül egyik leveléből. „Nemrégen hat héten át dolgoztam, hogy eredményre jussak, de csupa tagadó megállapításra jutottam. Azonban a legrosszabb az volt, hogy mikor régebbi jegyzeteimet átnéztem, kiderült: már nyolc vagy kilenc hónap előtt rájöttem ezekre az eredményekre, csak teljesen megfeledkeztem erről.” Képzeljük el egy ilyen kiváló kutatónak a lesújtó csalódását, mikor utolsó erejével nekifekszik egy dolognak, aminek a kidolgozása fölösleges, mert hiszen egyszer már elvégezte.

Szerencsére a kimerültségi állapot ritkán jelentkezik olyan erősen, mint Faradaynél. De Ostwald mind a hat általa felhozott példánál bebizonyítja, hogy minden nagy kutatónál beáll legalább is átmeneti csökkenése a szellemi képességeknek, amint „nagy munkájukat” befejezték.

Mikor Davy végleg megállapította az alkáli-fémek természetét, azonnal súlyos betegségbe esett, amelynek folyamán szelleme éppen olyan gyenge volt, mint a teste. Mayer Robert alig, hogy befejezte híres dolgozatát „Jegyzetek a hő mechanikai egyenértékről”, őrjöngési rohamában kiugrott második emeleti lakásának ablakán és súlyosan megsebesült; nem sokkal későbben agyhártyagyulladáson esett át.

Helmholtz erősebb munka után mindig erős fejszaggatást kapott, ami rendesen egy munkanapját rabolta el. Ám akármilyen kellemetlen volt is ez a jelenség, az élettani optika megteremtője mégis nagyrészt ennek köszönheti az egészségét, amennyiben ez kényszerítette arra, hogy megfeszült szellemi munkájába egy-egy pihenőnapot iktasson be.

Ostwald elfogadható természettudományi magyarázattal is szolgál a nagy elmék ilyen letörésére. A lángelméjű embereknél a megismerésért folytatott állandó és erős küzdelem, ami minden mesterművet megelőz, nagyon erősen igénybe veszi az agyvelőnek bizonyos sejtjeit. Mire a munka befejeződik, ezek a sejtek teljesen kifáradnak s az agyvelő más sejtjeiből újból meg kell töltődniük, ami csak akkor lehetséges, ha az egész szellemi tevékenység csökken.

Nagyon kedvező a lángelméjű emberre, ha életének csúcspontján abba a helyzetbe kerül, hogy munkaterületét megváltoztassa. Ez volt az eset Liebignél és Helmholtznál, ezért látjuk ezeknél a tudósoknál, hogy egyik csúcspontról a másikra haladtak tovább. Mert nyilvánvaló, hogy más természetű munkánál más agysejtek dolgoznak, amelyek még frissek és teljes erővel működhetnek.

10.
Modern Matuzsálemek

Noha az emberi élet általában rövidre van szabva, olykor csodálatos módon megtörténik, hogy egy ember jóval túlhalad a bibliai életkoron.

A történelmi időkben első helyen áll a hosszúéletűek között az angol Carn Thomas. Egy egyházi anyakönyv bizonysága szerint 1588. január 28-án született Londonban s ugyanezen okmány tanúsítványa szerint 1795-ben halt meg. Tehát állítólag 207 évig élt. Így az az ember, aki most (1937-ben) 70 éves, a 2074. évben halna meg. Mi mindent élhetne meg egy ilyen ember, aki úgyszólván az elejétől kezdve figyelhette a technika fejlődését!

A skótok között sok a hosszúéletű ember, de legnevezetesebb ezek közül Szent Mungó, a glasgow-i püspökség alapítója, aki állítólag 185 évig élt. Hasonló kort ért el egy Zorsay Péter nevű ember, aki 1539-től 1724-ig élt. Egy Parr Thomas nevű angol paraszt 152 évig élt s volt egy 127 éves fia.

Jenkim H., aki 1670-ben Yorkshire-ben hunyta le szemét, 169 éves kort ért el. Nem sokkal a halála előtt a törvényszéknél tanúvallomást kellett tennie egy eseményről, amely 140 évvel azelőtt történt. Egy Politman nevű lotharingiai születésű sebész teljes frissességben ünnepelte meg a 140. születésnapját. A halála előtti napon még súlyos rákoperációt végzett egy asszonyon.

Egy angol paraszt, mikor 160 éves korában meghalt, özvegyet hagyott hátra sok gyerekkel, akik közül a legidősebb 103, a legfiatalabb 9 éves volt

11.
Óriások és törpék

Ha igaz az, amit egy Henrion nevű francia tudós írt 1718-ban, akkor ma már egy erősen elcsenevészedett nemzedék él a földön. Míg ősapáink toronymagasságúak voltak, mi csak, mint törpék ugrálunk. Henrion ugyanis azt állította, hogy Ádám 41 méter és 60 centiméter magas volt, a gyengéd Éva is vitte 40 méterig. Ám a paradicsomból való elűzés után hamarosan alábbhagyott ez az óriásnövekedés, mert a francia szerző szerint Ábrahám már csak 6 méter 60 centiméter, Mózes meg csak 4 méter és 70 centiméter magas volt.

A valóságban persze még csak megközelítőleg se voltak soha ilyen magas emberek. A mai Európában már magasnövésűeknek számítanak azok az emberek, akik 175-200 centiméter magasak. Akiknek feje 210 centiméternyire emelkedik a talaj fölé, már óriásoknak számítanak. 250 centiméternél nagyobb testmagasság pedig a legnagyobb ritkaságok közét tartozik.

Régebbi idők ismert óriásai voltak: Passous Walter, I. Jakab angol király ajtónállója (234 centiméter); Müller Maximilian (256 centiméter). De mindkettőt fölülmúlta Colter Patrick, aki 38 éves korában 268 centiméter magas volt. Állítólag gyakran szórakozott avval, hogy az utcai lámpánál gyújtott pipára.

Különös anekdota fűződik a halálához. Hunter William bonctantanár ellenállhatatlan vágyat érzett arra, hogy az óriás testét fölboncolja. Ez azonban minden áron el akarta kerülni a boncolást, mert nem fölszeletelve, hanem ép testtel akart az égbe jutni. Ezért a végrendeletében 200 fontot hagyott két halászra, hogy halála után a testét azonnal dobják a tengerbe. A derék halászok eleget is tettek ennek. Mivel azonban kötelet kötöttek a holttestre, a tudós professzor e kötél segítségével azonnal kihúzta a holttestet, amit a halászok eltávoztak.

De valamennyi óriás közül bizonyára legmagasabb volt az osztrák Winkelmeier Franz, aki 273 centimétert ért el. Rendkívül sovány volt és 24 éves korában, 1887. szeptember 4-én halt meg Londonban tüdővészben.

A legmagasabb nő, aki valaha e földön élt Wedde Mária volt, aki 1866-ban született Németországban s 1885-ben halt meg Párizsban. 265 centiméter magasan hordta a kontyát.

Sokat ígért az 1880-ban született Ulrich Karl óriásfiú. Tizenötéves korában már két és fél méter magas volt. De ettől kezdve betegség jelei mutatkoztak rajta s 17 éves korában meghalt cukorbetegségben. Egyes végtagjai olyan roppant nagyok voltak, hogy jobb kezének középsőujján viselt gyűrűjén át lehetett dugni egy ezüsttallérost.

A nagyon apró emberek között sok híresség akadt. Régebben egyes udvaroknál mulatságból tartottak törpéket. Különösen kedveltek voltak a reneszánsz korban. Vitalli érseknek egy 1556-ban adott lakomáján 34 torztestű törpe szolgált föl. Nagy Péter nagyon szerette az apró embereket, még inkább a nővére, Natália nagyhercegnő. Moszkvában teljes udvartartást rendeztek be a törpéknek s a föld minden tájáról odacsalogatták őket, hogy pompás ruhákba öltöztessék és aranyozott fogatokon kocsiztassák őket.

Hudson Jeffreyt, aki 45 centiméter magas volt, Károly angol király bárói rangra emelte. Olyan vitéz és lovagias volt, mint akárki más. Mikor egy Crofts nevű rendesnövésű ember megsértette, ezt párbajban agyonlőtte.

Nem volt ilyen szerencsés Worrenburgh John nevű törpe. Mikor már híres volt, - mint Saltarino elbeszéli, - Rotterdamból haza akart menni Angliába. Egy doboz volt a szállása, mint Gullivernek az óriásoknál s a doboz egy ápoló őrizetére volt bízva. Ez azonban megcsúszott, mikor a hajóra akart fölmenni s a dobozzal együtt a tengerbe esett. Az ápolót ugyan megmentették, de a törpe nyomorultan elpusztult a dobozban.

Bár a törpék általában nem szoktak magas kort elérni, köztük is akadnak Matuzsálemek. Ilyen volt Borowlaszki József lengyel gróf, aki csak 98 éves korában hunyt el. Walson Erzsébet törpe nő, aki alig volt magasabb 70 centiméternél, 150 évet élt meg

12.
Rendellenességek

Wisconsin amerikai állam egyik kis falujában 1890-ben ikerpár született, amely tulajdonképpen egyetlen csecsemő volt két fejjel. Az altestek egészen össze voltak nőve. De mindegyik gyereknek külön két lába volt. Szellemi működésük független volt egymástól, az egyik gyerek alhatott, míg a másik ébren volt. Az egyik öt órával korábban halt meg, mint a másik. Ez azonban csak nyolchónapos korukban következett be, úgy, hogy még tanulmányozni lehetett őket.

A berlini „Csodakezű Hermannak” nem volt karja a jobb oldalán, hanem csak keze feje, amely közvetlenül a vállhoz volt odanőve. Teljesen kifejlett kezét jól tudta mozgatni s tárgyakat tudott vele fogni és vinni.

Ehhez hasonló jelenség volt Brown Eli, akinek nem voltak lábai, csak lábfejei, közvetlenül a csípőhöz nőve. De azért kitűnően tudott velük mozogni, maga szállott föl a villamosra, sőt a bal lábával írni is tudott és mint akrobata mutogatta magát. Boldog házas volt és négy teljesen ép gyermek apja.

Morris James 1859-ben született Bostonban, tehát szintén Amerikában, a sok rendellenesség hazájában. Neki igazi gumibőre volt. A mellén feszülő bőrt egészen a homlokáig tudta felhúzni, arcbőrét pedig húsz centiméternyire kinyújtani s egyik lábának a bőrével be tudta burkolni a másik lábát.

Wilson James kovács olyan hatalmas erővel tudta felfújni a mellét, hogy a köréje feszített bőrszíjat, sőt vasláncot is elszakította. 1889-ben világbajnokságot nyert ebből a különös szakmából.

Morris Lucie-nek, a fekete óriáshölgynek 274 kiló volt a súlya. Campbell William skót óriás, mikor elérte a 45 éves kort, 310 kilót nyomott. Noha máskülönben teljesen egészséges volt, a helyváltoztatáshoz mégis két mankóra volt szüksége, mert csontrendszere nem bírta el az óriási zsírtömeget.

Különös testi állapotban leiedzett az orosz Orloff Iván. Valami furcsa fejlődési rendellenesség következtében a felső teste teljesen elcsontosodott, úgy, hogy például a kar ízületek helyét teljesen merev csontok foglalták el. Ennek a torzképződménynek az ellentéte mutatkozott a lábain, amelyek a csontok erős ellágyulása következtében