A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Beneath These Scars (Beneath #4), 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete, 1–4., 2018–2024

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn 1–3., 2020–2021

Legenda 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Forge-trilógia 1–3., 2022

Az álarc mögött (Tetováltak 1.), 2023

A tinta mögött (Tetováltak 2.), 2023

A láncok mögött (Tetováltak 3. ), 2024

Copyright © 2015 by Meghan March LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-43-4

A KÖNYVRŐL

Az a fajta fickó vagyok, akit imádnak utálni.

Úgy érzem, mintha életem minden sztorijában én játszanám a rosszfiút – még a sebhelyeim is ezt bizonyítják.

De sebaj, részemről oké, mert az biztos, hogy nem vagyok hős. Vasököllel irányítom az életemet és a birodalmamat – amíg be nem robban az életembe ez a nő, hogy kibillentse a tengelyéből az én szigorúan ellenőrzött világomat.

Ő sem egy bajba jutott kislány, valahogy mégis sikerül kihoznia belőlem a megmentőt.

Gondolom, előbb-utóbb kiderül, hogy vajon egy hős rejtőzik-e a hegek mögött.

A hegek mögött a Tetováltak-sorozat negyedik kötete, de önállóan is megállja a helyét. Ha azonban kedvet kaptál a sorozathoz, akkor Az álarc mögött, A tinta mögött és A láncok mögött folytatásaként a legélvezetesebb.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Minden köteten egy egész falura való ember dolgozik, hogy az ötlet csírájából szárba szökkenjen a könyv, amit a kezedben tartasz, olvasó, és hihetetlenül szerencsés vagyok, amiért ilyen fantasztikus falura támaszkodhatom. Külön köszönetet érdemel:

Angela Smith, a legjobb asszisztens és barát, akit csak kívánhat magának egy író, mert minden lépésnél mellettem volt ezen az elképesztő úton.

Rachel Brookes, az én csodálatos kritikustársam és barátom: el sem tudod hinni, mennyire értékelem az észrevételeidet és az időt, amit rám szántál.

Angela Marshall Smith és Pam Berehulke, a szerkesztőzsenik, akik segítettek kipofozni ezt a történetet (nem mintha Lucas szó nélkül hagyná az ilyesmit), és addig csiszolták, mígnem csillogott-villogott.

Chasity Jenkins-Patrick, a fergeteges publicista, aki többször is visszahúzott a peremről, és mindig a helyes irányba terelt.

Sara Eirew, aki észbontó borítóképet készített, és Sarah Hansen, amiért újabb gyönyörű borítóval örvendeztetett meg.

Anyukám, amiért ő a legtámogatóbb szülő, akit csak kívánhat magának egy merészet álmodó lány. Szeretlek!

A Meghan March Runaway Readers Facebook-csoport, amiért a legcsodálatosabb hölgyek közössége, akikkel volt szerencsém (virtuálisan) találkozni. Remélem, hamarosan személyesen is találkozunk, és végre megölelhetlek benneteket!

Az összes könyvblogger, akik időt szánnak arra, hogy elolvassák és véleményezzék ezt és bármely másik könyvemet. Igazán nagyra becsülöm az időtöket és az elkötelezettségeteket.

És az olvasóim – miattatok vetettem papírra Lucas történetét. Köszönöm, hogy ennyire szeretitek ezt a sorozatot, és remélem, azt is élvezni fogjátok, ami még ezután következik.

1

Lucas

A szemembe csorgott az izzadság, ahogy a talpamon ugráltam. Valakinek hamarosan be kellett kiabálnia, hogy mennyi idő maradt még hátra ebből a körből. A büszkeségem forgott kockán, és nem hagyhattam, hogy Con Leahy győzzön. Már megkapta a lányt, eszem ágában sem volt hagyni, hogy még a ringben is megalázzon, itt, ebben a nyamvadt New Orleans-i edzőteremben.

Égtek az izmaim, de ez semmiség a győzelem hevéhez – vagy éppen a vereség éles szúrásához – képest. Ami szimpla bokszleckének indult, hamarosan nyílt küzdelembe csapott át a dominanciáért és a tiszteletért.

„Csak te vagy képes egymillió dollárt fizetni azért, hogy szétrúgják a segged, Titan.” A hang még mindig engem gúnyolt a fejemben, miközben ugráltam és lebuktam. Pedig nem azért fizettem egymilliót, hogy szétrúgják a seggem. Hanem azért, mert aznap este a jótékonysági árverésen részeg voltam, dühös, és eltökéltem, hogy bebizonyítom: lehet, hogy ő kapta meg a lányt, de attól még én voltam az erősebb. Beteges elégedettséggel töltött el a tudat, hogy valahányszor Con vásárol valamit az edzőteremnek és ezeknek a kölyköknek, én fogok az eszébe jutni.

Egy újabb jobbhorogra lendítettem a karomat. Az ütés telibe találta Con állkapcsát, és oldalra csuklott a feje.

Ez az! Bizony ám! A belső ujjongás azonban korainak bizonyult, mert a következő pillanatban fájdalom robbant a bal oldalamba.

A francba, ezt még érezni fogom holnap!

Hátratántorodtam, de újra nekilódultam, felfelé lőtt az öklöm, és Con hátrazuhant egy lépést. Már több perce ment így – felváltva ütöttünk és köröztünk a másik körül.

Nem kíméltük egymást a ringben, az biztos, és már alig vártam, hogy végezzünk. Meg fogják adni nekem a tiszteletet, ami járt nekem. Aki másképp gondolta, elmehetett a picsába.

Con megindult felém, és újra körözni kezdtünk. A régi raktárcsarnokból kialakított edzőteremben egyre hangosabbnak tűnt a ringet körülvevő tömeg éljenzése és skandálása, valahányszor kipillantottam a kötelek mögül. Hirtelen egy szőke üstök villant a szemem sarkában, amikor balra léptem, Con pedig jobbra.

Vanessa.

Hátravetette a fejét és teli torokból kacagott valamin, amit vörös hajú barátnője, Elle súgott a fülébe. Visszafordultam az előttem álló férfihoz, ám ismét elkalandozott a figyelmem, amikor egy harsányabb, szexisebb nevetés visszhangzott a teremben.

Csak egy másodpercre vettem le a szemem Conról, hogy megkeressem a nevetés forrását. Ekkor éles fájdalom hasított az állkapcsomba, ami váratlanul ért, és hátrazuhantam a kötelek közé. A lendületüket kihasználva oldalra pattantam, a pillanatnyi figyelmetlenségem csorbát ejtett a büszkeségemen. Zavartan és most már kellően feldühödve előrelódultam és támadásba lendültem.

Egyetlen ütés. Csak ennyire futotta, mielőtt megszólalt a gong, jelezve a menet és a méregdrága „leckém” végét.

Ellöktem magamtól Cont, és megcsúszhatott a térdem, amikor hátraléptem, mert telibe találtam a golyóit. Valószínűleg csak véletlenül. Mindenesetre felhorkantam, Con azonban nem tartotta viccesnek.

– Az istenit! – bömbölte. – Ez most komoly?

Mintha egy bikát szúrtam volna le egy matador kardjával, de már felkészülten vártam. Amikor Con támadásba lendült, félreugrottam az útból és védekező állást vettem fel, mire lecsapott.

– Tőled igazán számíthattam volna egy ilyen olcsó trükkre, te rohadék!

Eltorzult az arca a haragtól, ahogy az edzői hozzáállás utolsó foszlánya is elillant, azzal az önelégült felsőbbrendűséggel együtt, amivel eddig kezelt engem.

Jól van. Nem vagy jobb nálam, Leahy. Százszor is meg tudnálak venni és el tudnálak adni.

Lehet, hogy megkapta a lányt, de azt nem hagyom, hogy ilyen könnyen megússza. A vérére szomjaztam.

– Tőled igazán számíthattam volna erre a kibaszott melldöngetésre – köptem vissza.

Con kitért előlem és újra lendített, de én már kitapasztaltam a mozdulatait. Elhajoltam, majd félreugrottam, és kitértem az útjából.

Amint alkalmam nyílt rá, ütöttem. Pontosan a bal szeme alatt találtam el, a bőr felszakadt az arccsontja felett, és szétfröccsent a vére.

Édes volt a győzelem íze.

– Első vér – mormoltam magamban.

Ám a jelek szerint nem beszéltem elég halkan, mert Con felkapta a fejét, és olyan undorral bámult rám, mintha el kellene altatni engem, mint egy veszett állatot.

– Ez nem egy nyavalyás párbaj, te szarházi!

– De nem is barátságos verseny.

– Egymilliót fizettél azért a nyamvadt ütésért, mi?

Gúnyos vigyorra görbült a szám.

– Hát nem is azért fizettem egymilliót, hogy felsüljek ellened.

Con leengedte a kezét, és a fejét csóválta.

– Pedig már kezdtem azt hinni, hogy nem vagy egy kibaszott seggfej.

– Tévedtél – vágtam a képébe, és a kötelek felé fordultam.

Con azonban felemelte az öklét, és mielőtt reagálhattam volna, összeütközött az arccsontommal. A kiömlő vér mennyiségéből egyből tudtam, hogy olyan hegem lesz, mint neki, de nem érdekelt. Eggyel több sebhely nem számított a bevert képemen.

Üvöltve támadtam, de esélyem sem volt visszavágni. Kiabálás töltötte be a termet, és izmos karok tekeredtek körém, hogy visszatartsanak.

– Nem is vagy olyan rossz, ha éppen nem úgy viselkedsz, mint egy sunyi, gazdag kis pöcs – súgta a fülembe Lord.

Conra akartam vetni magam, Lord azonban csak még erősebben szorított.

– Vedd le rólam a mocskos kezed! – mordultam rá.

Közelebb hajolt a fülemhez, és halkabban folytatta:

– Majd ha lenyugszol és rájössz, hogy hülyét csináltál magadból a taknyosok és a csajok előtt.

A tömegre pillantottam, és undort láttam a legtöbbjük arcán, köztük Vanessáén is. Nem mintha számított volna, hogy mit gondol rólam akár egyetlen idióta ebben az edzőteremben. Mindegyiküket meg tudnám venni és el tudnám adni.

Lord még mindig lefogott, amikor Con odalépett hozzánk. Lehúzta a kesztyűjét, és letörölte a felhasadt arcából még mindig csöpögő vért.

– Akkor sem vagy olyan rossz, ha figyelsz – és ha nem vágod a térded a tökömbe. De szerintem túl sokáig marasztaltunk itt.

Nekifeszültem a karoknak, melyek satuként szorítottak.

– Hívd vissza a vérebedet, és már itt sem vagyok!

– Ha valaha is kedved szottyan visszavágni, az már kétmilliódba fog kerülni – közölte Con.

– Egy újabb esélyért, hogy lássalak vérezni? Ennél többet is perkálnék érte.

Con biccentett a bátyjának, mire Lord elengedett. A tömeg már kezdett szétszéledni. Az egyetlen ember az épületben, aki valószínűleg nem akart elgázolni a parkolóban, a COO-m és vitathatatlanul a barátom, Ryder Colson volt. És nem volt se híre, se hamva.

Colson helyett csak egy csapat nőt láttam az ajtó felé tartani – Vanessa Frostot a fehér pamutruhájában, Elle Snydert a sárga retró szerelésében, és még két másik nőt, akiket nem ismertem. Az egyik ismerősnek tűnt, mézszínű, napbarnított volt a bőre, a haja sötét és hullámos, és formás idomaira egy kihívó, rózsaszín pöttyös, zöldeskék ruhácska feszült. Csípőre tette a kezét, és ismét betöltötte a termet az a rekedtes nevetés. Ezek szerint ő volt az, aki megzavart a ringben. Le sem tudtam venni róla a szemem, hogy a negyedik nőt is megnézzem.

Colson odalépett mellém.

– Ki hitte volna, hogy ennyi jó bőr lesz ebben a szaros kis raktárban?

Odafordultam hozzá.

– Adj nekik egy esélyt, és valószínűleg véresen fogsz elterülni a padlón.

Ryder vállat vont a megjegyzésemre.

– Menj, hozd a szarságaidat! Megvárlak.

Azzal sarkon fordult, mielőtt visszavághattam volna, hogy nem kell megvárnia. Ugyanakkor ő volt az egyetlen szövetségesem ebben az épületben, ami tele volt olyan emberekkel, akik kétségtelenül arra vártak, hogy végre kiüssenek a ringben. Még egy hely, ahol soha nem látnak szívesen.

Még jó, hogy leszartam.

De legalább eljöttem, szembenéztem Connal, és visszaszereztem a büszkeségem egy darabját. Ez is elég volt.

Mára elég volt.

Ahogy elindultam a táskámért, máris azon gondolkodtam, hogy felfogadok egy edzőt.

– Nem érdekel. Ne erőlködj!

– Ugyan már, bébi! Van jobb ajánlatod ma estére?

– Mi van, úgy nézek én ki, mint egy kurva? Ennyire kétségbeesettnek látszom? Mert nem vagyok az.

Követtem a hangokat a folyosó fekete-fehér kockás padlóján, ami az edzőterem ajtajától az épület kijáratáig vezetett. A hangok jobbról, egy ajtó mögül szűrődtek ki, egy tágas üzemi konyhából, amit egy hatalmas előkészítőasztal uralt rozsdamentes acél készülékekkel.

A zöldeskék-rózsaszín ruhás nő egy szekrény előtt állt, és az egyik kezével magasra nyújtózkodott. Ryder Colson mellette állt, a hűtőszekrény előtt, az előkészítőasztalnak támaszkodva.

– Nem nézel ki kurvának, szivi, de…

– Colson.

A barátom neve élesen pattant a nyelvemről, és nem vesztegettem arra az időmet, hogy kitaláljam, vajon miért – vagy hogy honnan eredt a rám törő ingerültség és birtoklási vágy. Épp az imént néztem végig, ahogy Vanessa ellátja Con véres arcát, ami újabb emlékeztető volt arra, hogy nála már lőttek az esélyeimnek.

Colson és a nő egyszerre fordult felém.

– Mehetünk? – kérdeztem a barátomtól, aki nyeglén megvonta a vállát.

– Ms. Santos és én éppen ismerkedünk.

– Ezt csinálnánk? – csattant fel a nő. – Mert nekem az volt a benyomásom, hogy egy pöcs vagy, aki nem fogja fel, hogy hidegen hagy az ajánlata.

A név hallatán egyből beugrott, honnan ismerős. Yve Santos. Emlékeztem rá a jótékonysági árverésről. Egy ékszert mutatott be; egy nyakláncot, azt hiszem. Én azonban észre sem vettem rajta a bizsut, túlságosan megbabonázott a látvány, ahogy a piros ruhája kiemelte a teste minden domborulatát. Ott helyben meg akartam dugni, annak ellenére, hogy az est kilencvenkilenc százalékában Vanessán legeltettem a szemem.

Nem ért meglepetésként, hogy Yve még mindig ugyanolyan gyönyörű volt, mint aznap este.

– Elmehetsz, Colson – mondtam, és éles pillantást vetettem a barátomra.

Sötét árny suhant át az arcán, mielőtt zavarában elvörösödött. De túl kellett tennie magát rajta. Ha ma este ágyba dönti valaki ezt a nőt, az én leszek.

Colson egy csalódott pillantást vetett Yve-re, mielőtt elvonult mellettem, és kisétált az ajtón.

– Holnap találkozunk, Titan – szólt vissza a válla fölött.

Én azonban már Yve-et néztem.

– Zaklatott téged?

– Tudok vigyázni magamra.

– Zaklatott? – ismételtem.

– Te zaklatsz.

Elnéztem a hamvas arcán szétterülő pírt és a melle finom emelkedését és süllyedését.

– Szerintem élvezed.

– Szerintem pedig követhetnéd a barátodat, bárhová is ment – vágott vissza. – Engem egyikőtök sem érdekel.

Azzal ugyanahhoz az ajtóhoz lépett, amin keresztül egy pillanattal korábban Colson is távozott.

Engem nem szoktak faképnél hagyni a nők. Ez teljességgel elfogadhatatlan volt.

A nyomába eredtem.

– Kikísérlek.

Ez nem ajánlat volt. Csak azt csináltam, amit akartam, ahogy mindig.

A rekedtes, szexi nevetése végigcsengett a folyosón.

– Tudok vigyázni magamra, Titan. Semmi szükségem egy gazdag ficsúr védelmére.

Kilendült az ajtó, majd becsapódott mögötte.

Földbe gyökerezett a lábam, ahogy belém hasított a felismerés: tudta, ki vagyok.

Helyes.

Mert ennél sokkal többet fog megtudni rólam.

2

Yve

– A jó kurva anyját!

Teljes erőből rácsaptam a kormánykerékre.

– Ne csináld ezt velem, te rohadt…

Hirtelen elhallgattam, mintha pont az segítene életet lehelni a motorba, ha nem sértegetem tovább. Újra elfordítottam a kulcsot. Semmi.

Felnyitottam a motorháztetőt, és kiszálltam a kocsiból, a táskámmal a vállamon. Ezen a környéken talán ostobaságnak tűnhetett kiszállni a kocsiból és magammal vinni a táskámat, de én sem voltam teljesen védtelen. A 38-as Special pisztolyom meg volt töltve. Amióta Elle egyik este elvonszolt magával a lőtérre, rabjává váltam a gondolatnak, hogy meg tudom védeni magam. Az egyetlen kérdés, amire nem tudtam a választ, csak az volt: vajon miért nem tettem meg már korábban is?

Igaz, ha megtettem volna, most valószínűleg börtönben ülnék.

Miután kitámasztottam a motorháztetőt, mint aki tudja is, hogy mit csinál, csak néztem a hűtőből felszálló gőzt – legalábbis úgy hittem, hogy onnan jött. Nem sokat konyítottam az autókhoz. Nem, előbb találnék egy vintage Chanelt egy útszéli használtruha-boltban, mint rájöjjek, hogy mi lehet a baj az én félig-meddig megbízható Jettámmal. Csakhogy a Kék Szörnyetegem felett már eljárt az idő; hamarosan tizenhét éves lesz.

Megráztam a fejem, miután nem kaptam választ, hiába bámultam a motorháztető alá, és beletúrtam a táskámba a mobiltelefonomért. Összeszorítottam a számat, és végiggörgettem a névjegyzéket. Utáltam segítséget kérni, utáltam beismerni, hogy nem tudok egyedül megoldani egy problémát. De néha egy lánynak nincs más választása. Stevie unokatesó autómentője még mindig olcsóbb, mint…

Félbeszakadt a gondolatmenet, amikor egy menő, sötétszürke sportautó gurult a Kék Szörnyeteg és mellém. A tudásom az autókról egy cipősdobozt sem töltene meg, de még én is felismertem a drága kocsikat. Lecsúszott az elsötétített utasoldali ablak, és benyúltam a táskámba, hogy megragadjam a Smith & Wessonomat. Csak a biztonság kedvéért.

Fellélegeztem, amikor megpillantottam az ismerős zöld szempárt a sötét szemöldök alatt.

– Valami baj van, Ms. Santos?

Lucas Titan. Ugyanaz a seggfej, aki sportszerűtlenül tökön rúgta Cont, és akinek a barátja könnyű prédának hitt ma este.

– Megoldom.

Felvonta egyik sötét szemöldökét, és továbbhajtott, de nem ment messzire. Nem, megállt, és leparkolt a Kék Szörnyeteg előtt, majd kinyitotta a kocsiajtót.

Remek. Pont erre van szükségem, egy gazdag pöcsre, aki azt képzeli, hogy jobban tudja, hogyan kell intézni az ügyeimet, mint én. Titanből áradt az „azt tehetek, amit csak akarok” hozzáállás, ami nagyon nincs ínyemre. A szokások rabja vagyok, meg minden.

Újra lepillantottam a mobilomra, és megtaláltam Stevie unokatesóm elérhetőségét. Mielőtt megnyomhattam volna a hívás gombot, Titan már ott állt mellettem, és dühösnek tűnt.

– Mi a fenének szálltál ki a kocsidból? Nem biztonságos. Ha lerobbansz, csücsülsz szépen a formás kis popódon, hívsz egy autómentőt, és vársz.

Francokat! Na, nem! Ha arra számított, hogy bólogatni fogok, mint egy üresfejű csinibaba, és gondolkodás nélkül engedelmeskedem, akkor meg fog lepődni. Nagy utat tettem meg azóta, amikor még ugrottam egy férfi szavára.

Megpördültem, hogy szembenézzek vele.

– Nem Lucas Titan törvényei szerint élem az életemet, úgyhogy nyugodtan csücsülj vissza szépen a saját popódra, és eredj utadra!

Magam sem tudtam, hogy mit vártam tőle, de a mély, zengő nevetés meghökkentett.

– Mindenki Lucas Titan törvényei szerint él. Csak te még nem tudod.

Közelebb hajolt, amíg a szeme zöldje fel nem ragyogott a kocsim fényszórójától, és tisztán kivehettem az állán a borostát.

– Nyugi, szivi, pokolian fogod élvezni.

Megborzongtam a szexi nevetés és a célzások hallatán. Leszartam Titant és a pimaszságát. Csak azt akartam, hogy Stevie elvontassa a kocsimat a műhelybe.

Egy vállrándítással elintéztem a nem kívánt reakciót, és visszafordultam ahhoz, ami most a legfontosabb volt. A kocsimhoz.

– Felőlem. Most, hogy tudod, jól vagyok, elmehetsz végre.

Felvillantott egy kaján vigyort.

– És mondjak le az egyetlen esélyemről, hogy eljátszhassam a szőke herceget fehér lovon? Miért tennék ilyet?

Amikor felemelte a kezét, mintha meg akarna érinteni, az egész testem megfeszült az ideges várakozástól.

– Mert én nem egy bajba jutott lányka vagyok. Ami pedig a herceget illeti? Azt hiszem, téged erős túlzás lenne annak nevezni, Titan.

Ökölbe szorult a keze, és leeresztette. Elkaptam az immár fagyos tekintetét, és különös csalódottságot éreztem. Mi a fene, Yve?

– Jó tudni, hogy nem képzeled azt, hogy a jó fiúk közé tartozom. Ezek szerint sokkal életrevalóbb vagy, mint a tetteid alapján hittem. Most pedig hozd a cuccod, és szállj be a kocsimba! Hazaviszlek.

– Mi-mi? – dadogtam. – Az unokatestvérem el tudja vontatni. Majd ő megoldja.

– Azt mondtam, hozd a cuccod – ismételte. – Szólok egy emberemnek, hogy jöjjön érte, és vigye el a műhelyébe.

Nem szerettem, ha dirigálnak nekem. És ezt úgy értem, hogy utáltam.

– Arra semmi szükség. Majd én elintézem.

– Nem kérdeztem, hogy szükséges-e. Hozd a cuccod!

Az utolsó szavakat olyan eréllyel vágta a képembe, hogy az összes vészriasztó beindult a fejemben. Egyszerre. Csípőre tettem a kezem, és úgy döntöttem, a szemébe mondom, amit gondolok.

– Na ide hallgass, Titan! Nem gurulhatsz csak úgy ide, hogy parancsolgass itt nekem…

A távolban lövés dördült, és torkomon akadt a szó.

Titan mozgásba lendült, lecsapta a motorháztetőt, és felém fordult.

– Hozd a cuccod! Indulunk.

Tiltakozni akartam, ám egy második lövés és a közelben csikorgó kerekek visítása megkönnyítették a döntést, és befogtam a számat, majd engedelmeskedtem.

– Hát jó.

Visszaléptem a kocsimhoz, behajoltam a kulcsaimért, majd becsaptam és bezártam az ajtót. Nem vártam meg, hogy még egyszer hívjon, egyszerűen odasétáltam a kocsija anyósülés felőli oldalához, és a kilincsért nyúltam.

Titan megelőzött. Hátrahőköltem, meglepett, hogy ilyen csendben mögém tudott surranni. Magas férfi volt; nem tudom, hogy volt képes ilyen hangtalanul mozogni. Ám ezeket a régi, félelemből gyökerező reakciókat – amiket leküzdöttem – felülírta valami más. Elöntött a forróság a felismeréstől, hogy a teste alig pár centire volt az enyémtől.

Nem, ez nem lehetséges. Lucas Titan az utolsó férfi, aki ilyen hatással lehet rám. Nem bízhattam meg a testemben. Eltökélten, hogy ellenállok az egyre erősödő késztetésnek, hogy odasimuljak hozzá, amikor kinyitja nekem az ajtót, gyorsan beültem a kocsiba.

Kívülről is látszott rajta, hogy drága, de az utastér is ezt bizonyította, különösen, amikor elolvastam a hímzett szöveget a szőnyegen. Aston Martin. Sok mindent tudtam, többek közt azt is, hogy az én seggemnek semmi keresnivalója egy ilyen drága ülésen. De nem volt időm ezen tépelődni, mert Titan már visszaült a volán mögé, sebességbe tette a kocsit, és elindultunk.

– Csökönyös vagy, ugye tudod?

– Te meg szeretsz dirigálni – vágtam vissza.

Rám sandított, mielőtt visszafordult az út felé.

– Azt akarod, hogy megtámadjanak az út szélén? Ez volt a ma esti programod? Krisztusát! Ennél azért több életösztönöd is lehetne.

Szavak. Olyan sok szó! És mind felbugyogott bennem, hogy a képébe köpjem. Hogy alaposan beolvassak neki, és megmondjam, hova dugja magának a rólam alkotott véleményét. De nem tettem. Visszafogtam magam, mert nem kellett megtudnia a szomorú kis történetemet, sem azt, hogyan kecmeregtem ki egy olyan kapcsolatból, amiben majdnem egy gyászmenet díszvendégévé váltam.

– Hol laksz? – kérdezte, miközben lelassított a következő lámpánál.

– Tremében. A harmadik lámpánál fordulj balra.

Kínos csendbe burkolóztunk, és azt kívántam, bárcsak kicsit erősebben nyomná a gázt, mert az hétszentség, hogy gyorsabban is mehetne ez a flancos autó. Az utastér nem volt éppen szűk, Titan jelenlétét azonban így is nyomasztónak találtam. És Jézusom, miért kellett egy ilyen pöcsnek ilyen finom illatot árasztania? Tiszta aroma volt, egy csipetnyi egzotikus, drága fűszerrel meghintve. Ha más férfin éreztem volna, közelebb hajoltam volna, hogy belélegezzem a mámorító illatot.

De hozzá nem. Kizárt dolog. Voltam már gazdag pasival. Tudtam, miként végződne az ilyesmi.

Amikor a lakásomhoz legközelebb eső főutcához közeledtünk, úgy döntöttem, hogy elég messzire hozott.

– Itt kitehetsz – mondtam, amikor lelassított egy stoptáblánál.

Titan sötétzöld szeme az ülésemhez szegezett.

– Itt. A sarkon.

Ez nem kérdés volt, hanem gúnyos megjegyzés.

– Igen. Itt, a sarkon – vágtam vissza.

– Van valami problémád azzal, ha valaki elkísér az ajtódig?

A hangja csöpögött a leereszkedéstől.

Uramisten, még soha életemben nem utáltam meg senkit ilyen gyorsan.

– Talán csak nem akarom rád bízni az információt, hol lakom.

– Én meg nem rakom ki a nőket véletlenszerű utcasarkokon egy olyan környéken, ami sötétedés után már nem biztonságos.

– Sok minden nem biztonságos ezen a környéken, és én mindet ismerem. Te vagy itt az egyetlen kérdőjel, Titan.

A kilincsért nyúltam és megrántottam. Nem mozdult. Végigsimítottam a kezemmel a panelen, hogy megkeressem a zárat. Nyavalyás drága kocsik, minden elegáns és el van dugva szem elől! De végül megtaláltam, és kinyitottam az ajtót.

– Mindig ilyen makacs vagy? – kérdezte, miközben kimásztam.

Eszembe jutott az az időszak az életemben, amikor hagytam, hogy egy férfi átgyalogoljon rajtam.

– Most igen – feleltem.

– Jó, akkor ismerős lesz a makacsság, amikor követlek az ajtódig, és gondoskodom róla, hogy bejuss, anélkül, hogy lelőnének vagy leszúrnának.

Becsaptam a kocsiajtót, ő pedig félrehúzódott egy üres helyre az út szélén.

A fenébe! Lehet, hogy gyerekes és egyenesen nevetséges volt, de átszaladtam az út túloldalára, és bevetettem magam két ház közé. Végigsuhantam köztük, és a sikátor felé vettem az irányt, ami a ház mögött húzódott, ahol a második emeleti lakásom volt.

– Az istenit! – mordult fel Titan a hátam mögött. – Te most szórakozol velem?

Apró mosoly jelent meg az arcomon, és végigkocogtam a sikátoron, majd besurrantam az oldalsó kapun. Úgy tűnik, mégsem élt mindenki Lucas Titan törvényei szerint. Ez jó lecke lehet neki.

Csak az ajtómnál vettem észre, hogy az Aston Martinban hagytam a kulcsaimat.

A francba! Leültem a veranda lépcsőjére, és vártam, hogy meghalljam az Aston Martin dorombolását az úton, ám hiába. Megkönnyebbült sóhajjal elővettem a telefonomat. Fel akartam hívni a háziurat, hogy engedjen be. Addig is sikerült elterelnem a figyelmemet a Lucas Titan körül forgó nemkívánatos gondolataimról.

3

Yve

Remegett a kezem, ahogy olvastam a levelet. Csak egy darab papír volt, mégis olyan súlya volt, hogy belerengett az egész világom – aminek ez a bolt volt a középpontja. Le sem kellett vennem a szemem a levélről, anélkül is láttam magam előtt a Dirty Dog élénkkék falait és a fényes fekete ablakkeretet. Vagy a régi szabóbabákat, amiket a kirakati próbababák helyett használtam, és a shabby chic stílusú szekrényeket, amiket én magam választottam ki és festettem újra. Ez a bolt volt az életem.

De én csak menedzseltem. Harriet volt a tulajdonos. És most eladásra akarta kínálni.

Az üzletközvetítő a levelében, mely már gyűrött volt az izzadt tenyeremtől, megköszönte Harrietnek, hogy őket bízta meg az eladással, és tájékoztatta, alig várják, hogy megtalálják a megfelelő vevőt az egész üzletportfóliójára. Letettem a vitrinre, és úgy bámultam a borítékot, mintha lépfenét tartalmazna. Harrietnek címezték, de automatikusan felbontottam, mint minden ide érkező levelet.

Mély lélegzetet vettem, de nem működött megfelelően a tüdőm; nem kaptam elég levegőt. Fájdalom nyilallt a mellkasomba, és nagy, heves hullámokban háborgott a gyomrom. Égett a szemem a könnyektől, amiket soha nem hagytam volna kicsordulni.

Nem veszíthettem el ezt a helyet.

Hirtelen megszólalt az ajtócsengő, és kizökkentett az erősödő pánikrohamból. Nagy levegőt vettem, és mosolyt erőltettem az arcomra.

– Helló, csajszi! Hogy vagyunk?

Elle vidám hangja betöltötte az üzletet, és addig-addig remegett az ajkam, amíg le nem hervadt az arcomról a mosoly. Ha bárki más lépett volna be az ajtón, nem mutattam volna ki a gyötrelmemet. De Elle volt az, azon kevesek egyike, akikben maximálisan megbíztam. Ő volt az, aki fogta a kezem és tequilát töltött nekem, amikor kiderült, hogy az exemet feltételesen szabadlábra helyezik. Ő volt az, aki nem nevezett őrültnek, amikor a lakása padlóján kuporogtam, és vudubabát varrtam az exem képmására, hogy kiadjam magamból a frusztrációt, az undort és a csontig hatoló félelmet. Egy kezemen meg tudtam számolni, hány embernek hagytam, hogy ilyen állapotban lássanak, és történetesen Elle állt a kurta lista élén.

Elle aggodalmas pillantást vetett rám, és összevonta vörösesbarna szemöldökét, ahogy felmérte az arckifejezésemet.

– Kinek a seggét kell szétrúgnom? Csak nem ő volt? Csinált valamit?

Az „ő”, akire utalt, nyilvánvalóan az exem volt. És – lekopogom – jelenleg ő volt az utolsó, aki fejfájást okozott nekem. Úgy tudtam, még mindig börtönben csücsült, várta, hogy kiszabaduljon.

– Nem. Szó sincs róla. Csak…

Nem is mertem hangosan kimondani a szavakat, mert akkor valósággá válna, ami a levélben állt.

Elle azonnal megérezte a hangulatomat, odalépett a pulthoz, és az üvegre támasztotta a könyökét.

– Most komolyan, édesem, mi folyik itt?

Odatoltam elé a levelet.

– Úgy tűnik, véget ér egy korszak.

Összeszaladt a szemöldöke, és felvette a papírt. Figyelmesen néztem az arcát, amíg átolvasta, részvétet vártam, közhelyeket, melyeknek az a céljuk, hogy megnyugtassanak. Ám amikor a végére ért, csak egy jelentőségteljes pillantást és gyakorlatias reakciót kaptam.

– Hát akkor miért nem veszed meg? – kérdezte, és visszaadta a levelet.

Ez egy olyan egyszerű gondolat volt, az agyam azonban alig bírta felfogni az ötletet.

– Megvenni? Én nem tudom… – dadogtam.

– Miért ne? Évek óta Harriet felügyelete nélkül menedzseled ezt a helyet. Senki sem lehetne nálad jobb tulajdonos. Ami azt illeti, meglep, hogy nem neked szólt előbb. Annak több értelme lett volna.

A gondolat még csak meg sem fordult az én nehézkes fejemben. Miért nem kérdezett meg előbb engem Harriet?

Mert te csak egy közönséges kis bolti eladó vagy, nem tulajdonosnak való – gúnyolódott egy belső hang a fejemben.

Ökölbe szorult a kezem. Évek óta küzdöttem ezzel a hanggal – ami minden adandó alkalommal emlékeztetett arra, hogy mennyire értéktelen vagyok. Mégsem tudtam soha elhallgattatni. Az exem hagyta itt nekem emlékbe.

„Ki más tudna szeretni téged? – kérdezte annak idején. – Szerencséd, hogy egyáltalán eltűrlek magam mellett. Nem tudod, hogy mennyivel jobbat érdemelnék? Azért választottalak éppen téged, mert tudtam, hogy szükséged van arra, hogy szeresselek.”

A fogaimat csikorgattam, ahogy kéretlenül eszembe villant ez a kirohanása.

Bekaphatja.

Az enyém lehetne ez a bolt. A fenébe is, engem illet a Dirty Dog! Nálam senki sem volt alkalmasabb arra, hogy vezesse. Ki más tudná, hol lehet beszerezni a legjobb árukészletet? Ki más tudná megőrizni a sajátos hangulatát? Ez a bolt az enyém volt.

– Igazad van – bólintottam, és felemeltem a fejem, majd kihúztam magam. – Meg kellene vennem.

Elle szája széles mosolyra görbült.

– Jó kislány. Ez az én rátarti Yve-em, akit ismerek és szeretek.

Másodpercekkel később azonban a gyakorlatiasságom megtépázta az újdonsült elszántságomat. Hogyan tudnám én ezt valaha is kifizetni? A megtakarítási számlámon volt egy kis pénz, de közel sem elég ahhoz, hogy egy üzletet vásároljak belőle a francia negyedben.

Elle-lel egy rugóra járt az agyunk.

– Szükséged van egy támogatóra? Csendes partnerre? Mert ismerek egy lányt…

Csábító is lehetett volna az ajánlat, de inkább lemondanék az üzletről, mintsem elfogadjam az alamizsnát.

Kötöttségek. A pénz mindig kötöttségekkel járt.

– Ööö… Nem. Úgy értem, van néhány ötletem. Amúgy is tudod, mit mondanak arról, ha barátoktól fogadunk el pénz. Soha nem akarnálak elveszíteni, főleg nem emiatt.

Elle homlokán elmélyültek a ráncok.

– Azt hiszed, hogy én…

– Nem. Csak azt mondom… Nagyra értékelem az ajánlatodat, de kénytelen leszek visszautasítani.

– Komolyan van más ötleted? Vagy csak halandzsázol itt nekem?

Gondolatban sorra vettem az összes lehetőséget. Bank? SBA? Talán egy olyan szervezet, amelyik fiatal vállalkozókat támogat? Majd kitalálok valamit.

Felpillantottam a barátnőm frusztrált arcára.

– Van néhány ötletem. Esküszöm. Ez nem halandzsa.

– Ha biztos vagy benne…

– Biztos vagyok benne.

Ezt olyan véglegességgel mondtam, ami Elle-nek sem kerülte el a figyelmét.

– Oké. Akkor hagyjuk. Most beszéljünk erről a ruháról, amit beszereztél nekem. Ide vele!

Megfordultam, és kicipzároztam a hátam mögötti bohókás vaskampóról függő ruhazsákot. Szétnyitottam, felfedve a smaragdzöld szatén tökéletességét. Elle káprázatos lesz benne! És történetesen tudtam, hogy a pasija, Lord imádta, ha a vöröskéje talpig zöldbe öltözik.

– Hű! – Elle összecsapta a tenyerét. – Ez ezerszer szebb, mint vártam. Senki sem tud majd ellenállni nekem.

Előbányászta a hitelkártyáját a táskájából, és átnyújtotta.

– Te vagy a legjobb! Látod? Ez is azt bizonyítja: arra születtél, hogy a tiéd legyen ez a hely. A Dirty Dog sehol sem lenne nélküled. Csak egy újabb turistabolt lenne a többi között. Te vagy ennek az üzletnek a szíve-lelke. Harriet igazán tudhatná.

Elöntött a büszkeség a szavai hallatán. Megdolgoztam azért, hogy sikerre vigyem ezt a boltot. Nélkülem nem lenne ugyanaz. Meg kellett találnom a módját, hogy végleg az enyém legyen, hogy egyenrangú félként állhassak Harriet elé – egy komoly tervvel rendelkező üzletasszonyként. Ismét kihúztam magam, és elintéztem Elle vásárlását, közben már azon járt az agyam, hogy mi legyen a következő lépés.

Ez az elszánt Yve – akit én forrasztottam újra össze a darabkáiból – soha nem adta fel küzdelem nélkül.