Ketten indultak
Author: Stájn Emma
Date: 2026-09-16
Publisher: Manó Könyvek Kiadó

Borítószöveg

Stájn Emma rendkívüli arányérzékkel keveri regényében a fikciót és a történelem megrendítő tényeit, fonódik össze jelen és múlt.

Egyszerre követjük a 17 éves Levint napjainkban a Viharsarokban, miközben próbál visszaemlékezni arra, mi okozhatta a családjukat megtörő tragédiát, és találjuk magunkat 1944-ben, a II. világháború idején.

Megelevenedik a leventeképzők világa, és a videojátékokon felnőtt főhőssel együtt szembesülünk azzal, hogy a konzolokkal ellentétben a valóságban nincs sem sebezhetetlenség, sem végtelen élet.

Ketten indultak útnak a történetben, és az olvasó nem tud nem velük tartani ebben a rendkívüli hangulatú, nagyon fontos kérdéseket és témákat feszegető és elgondolkodtató regényben.

„Valahol azt olvastam, hogy ha életben akarsz maradni, akkor néha jobb, ha bizony szemet hunysz bizonyos dolgok fölött. Veszek hát egy mély lélegzetet, és egyszer sem nézek hátra.”

„Történelem és egyéni sors rejtélyesen és meghökkentően fonódik egybe Stajn Emma izgalmas és megrázó, szellemesen és mély emberismerettel megírt regényében, amely kemény szembenézés a generációkat mérgező hallgatással és tagadással.”
Péterfy Gergely

Szöveg © Stájn Emma, 2026

Borító és grafika © Tikos Péter, 2026

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978-963-584-977-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Hogyan mondjam el neked,
amit nem lehet, mert szó az nincs,
csak képzelet”

Prológus

Az őz keresztülvonszolta magát az úttest melletti árkon, azután térdre rogyott a gazban. Egyetlen ép, mellső lábával még kapart néhányat a porhanyós földön, de végül nem bírta tovább, az oldalára fordult és elterült. Egy termetes, zöld hátú légy körözött kitartóan a feje felett. A magatehetetlen, vörhenyesbarna test szabálytalanul kapkodta a levegőt, úgy lihegett, mint egy kivert kutya. Már arra sem volt ereje, hogy ritkás pilláival elhessegesse a szemtelen jószágot. Tekintetét közönségére szegezve, hangtalanul könyörgött megváltásért.

Ketten álltak a félholt állat fölött. A magas, vörös hajú fiú melletti nő csontos kezét a bokájáig érő kötényruhája zsebébe süllyesztette és szálfaegyenesen, mozdulatlanul bámult a semmibe. Észre sem vette, hogy néhány percre magára hagyták; csak állt ott, szinte megbabonázva, miközben a megkönnyebbülés könnyei peregtek végig az arcán. Végre nem volt egyedül. Ha csak egy rövid időre is, de talált valakit, aki némán, vele együtt haldoklott.

A szikár férfi a félig árokba csúszott kocsi előtt térdelt, és igyekezett felmérni a károkat, miközben verejtékező homlokát az alkarjával törölgette. Míg ő puszta kézzel próbálta az első lökhárítót a helyére kalapálni, a fia észrevétlenül kivette a csomagtartóból az emelő rúdját, majd nesztelenül visszatért az áldozathoz.

A piros vasdarab egyetlen, magabiztos ütést mért az állat szemét és fültövét összekötő vonal képzeletbeli metszéspontjára, majd egy penge átvágta a nyaki verőereket. A kivérzés elindult.

I.

A fiút egy rendőrtiszt kísérte fel a második emeletre, hiába bizonygatta, hogy korábbról már ismeri a járást. A folyosó legvégén lévő iroda kopott alumíniumkilincse után nyúlt, de valaki megelőzte, és mintha megérezte volna a közeledtét, szélesre tárta előtte az ajtót.

– Örülök, hogy újra látom, Levin, bár nem gondoltam volna, hogy még találkozunk.

Az ismerős hang hallatán végigfutott rajta a borzongás, miközben az a nyarat idéző, virágos illatfelhő odébb lebegett és hellyel kínálta az apró irodában.

– Üdv! Azért ne élje nagyon bele magát, ha nem muszáj! Én még egyszer nem paktálok le egyetlen agyturkásszal sem – morogta, miközben kelletlenül ledobta magát a kiült szövetszékre.

– Pedig nem ártana átbeszélnünk néhány dolgot.

– És mi van, ha én nem akarok beszélni?

– Miről nem akar beszélni?

– Szép próbálkozás kendtől, de ennek nem dőlök be!

– Nem túl gyakran hallom a kend kifejezést maga korú fiatalemberek szájából. Petőfit olvas mostanság, vagy az Indul a bakterház is felkerült a Netflixre?

– Nem értem, miről beszél.

– Tudja, a vers: „Ej, mi a kő! tyúkanyó, kend…”

– Ugye az még megvan, hogy külföldön élünk? Így aztán rohadtul nem ismerem a magyar tyúkokat.

– Hagyjuk akkor az udvariaskodást és térjünk rögtön a lényegre: olvastam a rendőrségi jegyzőkönyvet és a vadásztársaság jelentését. Maga szakszerű mészárosmunkát végzett egy közlekedési balesetet követően az elütött őzön egy emelőrúd meg egy bicska segítségével, és csak azért nem zsigerelte ki teljesen a tetemet, mert a rendőrök időközben a helyszínre értek.

– És mindez melyik paragrafusba ütközik? Segítsen ki, hölgyem, pont nem jut eszembe!

– Egyikbe sem, csupán szokatlan egy fiatalkorútól, és kérdéseket vet fel, a muzeális kiskéséről nem is beszélve, ami a pengehosszúsága miatt mellesleg már fegyvernek minősül.

A puritán rendőrségi iroda megsárgult tapétája csak úgy ontotta magából az elmúlt negyven év alatt beszívott cigarettafüstöt. Levin, hogy időt nyerjen, megköszörülte a torkát, majd flegmán válaszolt:

– A kutyát is elaltatják, ha nem tudnak segíteni rajta. Én is csak ezt tettem. Mindenki ezt tette volna a helyemben.

– Bizonyára. Azonban két felnőtt – jelen esetben a szülei – is ott volt a balesetnél, mégis maga tette meg. Miért?

A fiú hümmögött egyet, miközben réveteg tekintettel a saját ürülékükben tipegő galambokat pásztázta az ablakpárkányon.

– Mert ők képtelenek lettek volna rá.

– És ön miért tudta megtenni? Azelőtt is ölt már állatot?

– Miért, maga még sosem csapott agyon szúnyogot vagy legyet?

– Tudja, hogy értem.

– Akkor a választ is tudja. Letelt már az időnk?

– Nem. De ne aggódjon a jó híre miatt, a jelentésben egyenesen méltatják a szakszerűségét, ami valljuk be, kicsit sem szokványos! Tulajdonképpen az előbb is arra akartam kilyukadni – csak kicsit elkalandoztunk –, hogy a szülei szerint soha nem részesült ilyen jellegű képzésben. Maga egy 17 éves, átlagos gimnazista, így feltételezem, hogy az interneten tett szert a tudására.

– Ez baromság.

– Tévedek?

– De még mekkorát, hölgyem!

– Akkor mondja el, honnan tudta, hogyan és mit kell tennie!

– Őszintén? Oké. Ha megígéri, hogy nem kérdezi meg többször. Bár tuti, hogy úgysem fogja elhinni, amit mondok.

– Azért csak fusson neki!

– Nem tudom, honnan. Sosem tanultam, nem is olvastam utána, és azt sem tudtam, hogy tudom… mostanáig. Végeztünk?

– Értem.

– Dehogy érti…

– Miért kételkedik bennem?

– Hogy a fenébe értené, ha még én sem értem?

– Ebben igaza van, elnézést, rosszul fejeztem ki magam. Tehát azt mondja, hogy ez az ön számára is egyfajta ismeretlen, rejtett tudás?

– Ja, valahogy úgy.

– Vannak más, rejtett képességei is?

– Honnan tudjam? Ugorjak le a tetőről, hogy kiderítsem, tudok-e repülni?

– Nem igazán erre gondoltam. De, őszintén szólva, kíváncsivá tett. És, szerintem maga is kíváncsi. Nem akar válaszokat kapni a kérdéseire?

– De. Mondjuk, megkérdezhetnénk a ChatGPT-t, hátha mond valami okosat!

– És mit szólna a hipnózishoz?

– Na, az tuti kizárt. Engem senki nem fog szuggerálni! Verstanden?

– Alaposan fontolja meg, amit most mondok: a maga és a húga két évvel ezelőtti eltűnése, majd az ön titokzatos előkerülése, most meg ez a kis késes akció nyilvánvalóan ismét felkeltette a rendőrség érdeklődését. De tudom, hogy maga rendes gyerek, ezért alkut ajánlok: eljön hozzám néhány alkalommal és megpróbálunk a dolog végére járni. Cserébe elintézem, hogy szemet hunyjanak, így nem hoz újra bajt sem a szülei, sem a saját fejére. Áll az alku?

Keresztül a parkon. A Száraz-érnél át a kis fahídon a templom irányába, majd balra. A Tölgyfa Panzió az utca végén van – ismételgette magában az iránymutatást.

A barnára mázolt léces kapu hangtalanul nyílt ki. Nem erre számított; tudat alatt valamiért felkészült a fülsértő nyikorgásra. A mesterien felújított, de érthetetlen módon babarózsaszínre vakolt, kis családi fogadó kertjére egy óriási, magányosan álló diófa vetett terebélyes árnyékot. A szülei a fehér, műanyag napágyakon élvezték a szikrázó napsütést. Az apja rámosolygott, ahogy melléjük lépett, és hívogatóan megpaskolta balján a szabad nyugágyat. Az anyja csupán tekintetével nyugtázta az érkezését, miközben remegő kezével a szoknyáján lévő képzeletbeli ráncokat simogatta, majd a fejét félrefordítva behunyta a szemét. A szája néma maradt.

Levin direkt a jobb oldali napágyra huppant.

– Tölgyfa Panzió! – jegyezte meg epésen. – Egy kurva nagy diófa árnyékában… Hát milyen parasztok ezek, hogy a diófát sem tudják megkülönböztetni a makkfától?!

Az apja felemelte a fejét és a napszemüvege takarásában a feleségére sandított, de mivel a nő továbbra is nap felé fordított arccal, mozdulatlanul feküdt, egy mélyről jövő sóhaj kíséretében visszahanyatlott a gombóccá gyúrt törölközőre, és ő sem szólt egy szót sem.

A viharsarki kisközség könyvtárának olvasószobája vitán felül nyugodt hely volt. Az áporodott levegőből és az ujjnyi vastagon álló porból ítélve úgy harminc éve járhattak itt utoljára.

A zöld színű, durva tapintású padlószőnyeg elnyelte Levin lépteinek zaját, így szinte nesztelenül kelt át a szobán, hogy levegyen egy újságot a fakóbarna polcrendszerről, amin retró lapok várták a nosztalgiázni vágyó olvasókat. Kényelmesen elterpeszkedett a háromrészes bőr ülőgarnitúra leghosszabb tagján, és szórakozottan lapozgatni kezdte a Popcorn 1991/4. kiadását. Elhúzta a száját – mint valami temus Instagram, csak melósabb scrollolni. Pár percig szörnyülködésbe fojtott röhögéssel ámuldozott a szexistent ábrázoló középső poszteren, a frizurákon, a ruhákon, de gyorsan megunta, végül hanyagul az asztalra dobta az újságot és úgy döntött, inkább szundít egyet.

A sötétítőfüggöny fémgörgői éles visítással szántották végig a karnisba vájt járatot, majd megállapodtak az ablakkeret két végén. Ijedten kapta fel a fejét: valóban sikerült elbóbiskolnia, és nem hallotta a közeledő lépteket.

– Maradjon nyugodtan, fiatalember, csak kiszellőztetek egy kicsit, amíg Ilike ideér! – mosolygott rá az idős könyvtárosnő, aki a bejáratnál már egyszer kedvesen útba igazította.

Visszahanyatlott a kanapéra, fejét a karfának támasztotta, és tovább várt, míg a megsárgult csipkefüggönyt végre a magasba repítette az ajtónyitással érkező kereszthuzat.

– Hát mégiscsak eljött, Levin, ez nagyszerű! Elnézését kérem a késésért, még be kellett ugranom a jegyzeteimért az őrsre – üdvözölte mosolyogva Ilona a viszontlátás őszinte örömével az arcán.

A dohányzóasztalra dobta a vaskos, barna dossziét, majd helyet foglalt vele szemben, elegánsan keresztbe font bokával, és jelentőségteljesen végigmérte. Bár a tegnapi villámmegbeszélést leszámítva csak két év telt el a legutóbbi találkozásuk óta, azonnal feltűnt neki, hogy a fiú a valós koránál sokkal idősebbnek látszik.

Levin látta a megdöbbenést a doktornő szemében, és ez egyáltalán nem tetszett neki.

– Üdv! Mondanám, hogy én is örülök, de hazudnék – próbált visszavágni, majd ő is látványosan méregetni kezdte Ilonát.

Mennyi idős lehet? – töprengett, miközben követte a tekintetével, ahogy a nő méltóságteljesen feláll, hogy vizet töltsön mindkettőjüknek. Nem tudta levenni a szemét a derekáról: olyan szürreálisan vékony volt, mintha Photoshoppal szerkesztették volna. A tekintete feljebb siklott, és most először vette alaposabban szemügyre a kortalan arcot, melynek közepére a mindig mosolygó, vékonyka száj húzott girbegurba vonalat, a pedánsan fésült gesztenyebarna haj pedig tökéletes keretbe foglalta a kellemes összképet.

– Hogy van az édesanyja? – kérdezte rezzenéstelen arccal Ilona, teljes mértékben ignorálva a megjegyzést. A nyugodtsága azonban csak olaj volt a tűzre.

– Nézi a Walking Deadet? – emelte a tétet Levin.

– Hallottam már róla, de nem szeretem a zombiapokaliptikus sorozatokat. Nem az én világom.

– Kár, pedig nagyon kifejező. Különösen, ami az anyám állapotát illeti. Pont, mint az egyik fő karakter, Lori: érzelmes, ami miatt sebezhető, és pont ezért gyenge meg magányos.

A nő félrebillentett fejjel, nyíltan fürkészte a vele szemben terpeszkedő kamaszt, aki unottan állta a tekintetét.

– Régen egészen másképp beszélt róla – mondta, majd végül ő volt az, aki elkapta a pillantását.

– Azelőtt minden más volt. A fenének kellett ide visszajönni – bukott ki Levinből az elkeseredés, amit már nem lehetett visszaszívni. Elárulta magát és kínjában fülig vörösödött.

Ilona tapintatosan nem vett tudomást a kis közjátékról, és a jegyzetei szélét díszítő firkákra fókuszálva igyekezett semleges vizekre evezni.

– Hát, ha igazak a hírek, akkor az édesapja munkája miatt. És mellesleg rokona is él itt, ha jól tudom.

– Az öreglányra gondol? Ezek a családi dolgok igazából csak apám meg anyám közt téma, engem sosem érdekelt. Mert maga talán ismeri?

A doktornő szája spontán mosolyra húzódott.

– Dusika néni az egyik legidősebb ember a faluban, szerintem itt nem is él olyan, aki ne ismerné.

– Végre egy jó hír, akkor legalább már nincs sok neki hátra.

– Mintha az őz iránt több együttérzést mutatott volna, jól érzem?

– Most a maga érzéseiről fogunk beszélgetni? Mert akkor én léptem!

– Na, végre, együttműködőnek tűnik, ez jó! Kezdjünk is neki, amíg meg nem gondolja magát!

– És mit fog csinálni? Belengeti a szemem előtt a kakukkos órát?

Ilona hangja nyugodt maradt, mintha egy láthatatlan pajzs védené a folyamatosan felé záporozó, otromba megjegyzésektől.

– Először is meg kell győződnöm arról, hogy ön hipnábilis-e. Nem mindenki fogékony ugyanis a hipnózisra. A közhiedelemmel ellentétben mindez leginkább az álmodozással, az olvasásban, a művészetekben, de legjellemzőbben a zenében való elmerülés képességével mutat összefüggést. Ez egy meditációhoz hasonló technika, minek során a tudat beszűkül, és másképpen érzékeli a körülötte lévő világot.

– És mire jó ez az egész? Ha zöld helyett sárgának látom a szőnyeget, attól az még ugyanolyan fosszínű.

– Hipnózisban az ember aktív problémamegoldó a saját erkölcsi normái mentén, azonban ezzel egy időben fogékony a terapeuta javaslataira is. Ezért aztán azt gondolom, hogy így együtt talán kideríthetjük, hogy honnan ered a rejtett tudása.

Közben becsukta az ablakot, majd félig behúzta a sötétítőfüggönyt, kizárva a tűző napot és kellemes félhomályt teremtve a szobában.

Közelebb tolta a fotelt a kanapéhoz, ahol Levin terpeszkedett hanyagul szétvetett lábakkal, majd helyet foglalt a fotelben és kinyitotta a jegyzetekkel teli dossziét.

2016. augusztus 10.

Bejelentés kiskorú gyermek(ek) eltűnéséről

Gyk. Fischer Magdaléna (11) és Fk. Fischer Levin (15)

Utolsó ismert tartózkodási helyük: Mol bányászati telephely, Szionda külterület

Az apa munkavégzés céljából kereste fel a telephelyet, ahová a gyermekeit is magával vitte. A testvérpár az épületet szülői kíséret és engedély nélkül, gyalogosan hagyta el. Harmadik személy jelenléte, közreműködése nem ismert. Az eltűntek külföldön (Németország) élő magyar állampolgárok, anyanyelvük német/magyar. Helyismeretük nincs.

Személyleírás: Gyk. Fischer Magdaléna kb. 140 cm magas, vékony testalkatú, hosszú, szőke hajú, zöld szemű, arca ovális. Az eltűnésekor kék farmer miniszoknyát, minta nélküli fehér, rövid ujjú pólót és kék színű, vékony kötött kardigánt, valamint fehér vászon balerinacipőt viselt.

Fülbevalót, ékszert nem visel.

Különös ismertetőjegye (anyajegy, tetoválás, heg) nincs.

Fk. Fischer Levin kb. 170 cm magas, vékony testalkatú, rövid, vörös hajú, zöld szemű, arca ovális, erősen szeplős. Az eltűnésekor farmer térdnadrágot, minta nélküli, fekete pólót és sötétszürke, cipzáras, kapucnis pulóvert viselt magas szárú, fekete Converse cipővel. Ékszert, karórát nem hord.

Különös ismertetőjegye (anyajegy, tetoválás, heg) nincs.

Az eltűnés oka nem ismert. Körözés elrendelve.

Levin, bár kegyesen becsukta a szemét, minden igyekezetével azon volt, hogy figyelmen kívül hagyja a történéseket, a lágy női hang azonban akarata ellenére ott duruzsolt a fejében. A pszichológus, miután észrevette, hogy a nyári meleg ellenére is vacog, ráterített egy takarót. Ettől kezdve egy kellemes, meleg burokban érezte magát, ahonnan már nem is volt annyira sürgető a szabadulás. Önkéntelenül követte a terapeuta utasításait: egyre jobban ellazult, majd megkezdte a süllyedést az ismeretlenbe.