részlet

© Závada Pál, 2024

Úgy beszélték meg, hogy délelőtt tízkor találkoznak a főtéri templomnál. Pfeifer azt ígérte, hét után elindul Zuglóból, márpedig egy jó karban lévő Ladának ennyi menetidő elég kell hogy legyen, ő meg ott fogja várni a szülőfaluja közepén valamelyik padon. Feltehetőleg nem azon, ahonnan a szovjet emlékszobor domborművére nyílik kilátás, hanem inkább a toronyhoz közelebb esőt fogja választani, ilyenkor az lesz árnyékban. Az újságosbódéban – péntekről lévén szó – biztosan megkapja a friss Élet és Irodalmat is a Tükör mellé, azokkal ellesz egy darabig, de azért Miklós ne késsen sokat.

Miklós, azért ha lehet, ne késsél sokat. Dehát nem is szólította még így, a keresztnevén. Sehogyan se szólította meg.

Pfeifer Miklóssal pár hete találkozott először, addig csak egy-két barátja emlegette, akik a filmgyár környékéről ismerték, hogy kísérleti- és rövidfilmjei vannak, meg néhány dokumentumfilmje. De állítólag többnyire dobozban, mert vagy formabontóak, vagy a témájuk kényes. Úgyhogy ő még egyiket se látta – hacsak nem valamelyik művészportréját mondjuk, véletlenül a tévében, mert állítólag olyasmiket is csinált, de ilyenre sem emlékszik.

Ezért igencsak elcsodálkozott, amikor ez a Pfeifer, akinek csak a neve volt ismerős, azt üzente neki Kuthy Flórával – egyáltalán honnan tudta, hogy az utóbbi hetekben gyakrabban fel szokta hívni Flórát? –, hogy szeretné fölkeresni valamelyik délelőtt az intézetben. Azt is tudta, hogy kedden és csütörtökön járnak be, vagyis ezek a kutatónapok jöhetnek szóba, sőt hogy a Várban melyik épületben, hol találja a szobájukat. Ez és ez a Pfeifer száma, szóljon neki vissza, mikor alkalmas, ezt mondta Flóra. Kiderült, hogy Fényes Andor ajánlotta őt, mint akinek van egy szociográfiakötete a falusi ötvenes évekről, hátha tud majd segíteni Pfeifernek.

Mit tudom én, hogy tudok-e, csak mert Andornak sincsen más ismerőse…? Ezt nem mondta persze Flórának, csak eszébe jutott, miután letette a telefont, hogy talán se Pfeifer, se Fényes nem ismer senkit, aki vidéki lenne – de talán még Flóra sem.

De miután az intézeti szobában meg a büfé előtt, az udvaron Pfeifer Miklós nemcsak hogy rokonszenvesen tárta föl előtte, miről is szólna az a dokumentumfilm, amellyel őszintén szólva el van akadva, hanem másnap a Lumumba utcai filmgyár egyik kistermében le is vetített néhány vágatlan snittet a már leforgatott interjúkból, hamarosan úgy folytatták a megbeszélésüket, mint akik végül is szívesen dolgoznának együtt. Már ha elhatároznák, merre is induljanak tovább.

Te jól ismered a korszakot meg azt a vidéket is, mondta Pfeifer, kapásból lesznek ötleteid, biztos vagyok benne.

Na persze, hát ő pont erről híres, a sziporkázó mentőötletekről. Hirtelen nem jutott eszébe okosabb annál, mint hogy tűvé kell tenni mindent elérhető források után, meg hogy alaposabban körül kéne nézni a helyszínen – vagyis letáborozni ott, legalábbis a környéken, és kikérdezni, akit csak lehet. Habár Pfeifer hatására most mintha nem a megszokott szociográfusi vadászösztön mozdulna meg benne – inkább valami botcsinálta, de fölizgatott nyomozóé.

*

A filmgyárból nem a kölcsönlakásába sietett, ahol a válása óta lakott, hanem a gimnáziumhoz, ahol Kuthy Flóra hetente kétszer délután háromig rajzszakkört vezet – ezt nemrég tudta meg, és egyszer már megpróbált úgy tenni, mintha véletlenül járt volna arra. A meglepetés ezúttal egészen jól sült el, mert Flóra megörült neki, nem kellett rohannia – a gyerekei az apjuknál voltak éppen –, úgyhogy útközben meg is ebédelhettek együtt. Önkéntelenül is a szomszédos kifőzdét ajánlotta a Hunyadi tér sarkán – minthogy itt lakik kétháznyira, neki ez az egyik törzshelye, ahol egy jó ízlésű nagymama megbízhatóan főz, vékonyan rántja be a zöldfőzelékjeit, és egészen jó rakott káposztát csinál –, Flóra pedig nevetve hagyta meggyőzni magát.

De nem lehet, hogy az még jobban tetszene neki, ha ő a túloldali füstös presszó bádogpultjánál konyakot rendelne szódával, a következő körhöz pedig a hátsó bokszot ajánlaná, ahol végre zavartalanul állapodhatna meg a tekintetük egymáséban? Hogy ne kelljen már annyi mindenre figyelve ide-oda kapkodni a szememet, hanem hagynám, hogy most egyedül a tiédbe vesszen? Tekinthetnéd ezt váratlanul kedves vakmerőségnek is, amely magával sodorhatna minket, akár egészen föl, a második emeleti nyitott ablak alatti ágyamig – miért nem merem akkor kipróbálni?

Ehelyett köménymagos tojáslevest és tökfőzeléket meg fasírtot emelnek a tálcájukra, és a kis sarokasztalhoz ülnek. Flórának pedig nemcsak az ebéd ízlik, hanem elbűvölően érdeklődő, megkérdezi, hogy sikerült-e már beszélnie Pfeiferrel. Mire ő megköszöni az üzenetközvetítést, és elújságolja, hogy már találkoztak.

Munkát ajánlott nekem.

Pfeifer? Munkát?

A segítségemet kérte.

Hogy te találd ki a filmjét?

Miért, ismered?

Futólag már elég régről… Néha fölbukkan, vonta meg a vállát Flóra, és hozzátette még, hogy különben állítólag rendes ember.

Szóval Pfeifer Miklós most olyan dokumentumfilmen dolgozik, meséli ő tovább, amely egy 1950-es perről szólna, amikor gyújtogatásért állítottak valakit statáriális bíróság elé. De hogy miért éppen erről, ebbe nem avatta be – amit ő megért, nem könnyű ilyesminek az okát egyszerűen megmagyarázni. Emlegette viszont a helyi sajtó korabeli cikkeit, sőt kiderült, hogy ezeknek a Békés megyei újságoknak – merthogy erről a vidékről van szó – nemcsak az ötvenes, hanem a negyvenes évekbeli befűzött köteteit is elég alaposan átnézte, és a helytörténetet is meglehetősen ismeri.

Nem ugyanoda jár interjúzni Fényes Andor is?, kérdi Flóra, és kézbe veszi a fasírtját, úgy harap bele.

De, szintén arrafelé kutat, ő mégse hinné, hogy Pfeifer ezért fordította figyelmét a Viharsarokra.

És nem is azért, mert én meg itt születtem, na és?

Mégse tudja most elmagyarázni Flórának, miért is érzi azt, hogy Pfeifernek más okból akadhatott be ez a környék.

Arról kezd inkább beszélni, hogy milyen ötlete támadt még Miklósnak, mielőtt nekiállt volna forgatni. Felkereste Cseres Tibort, az írót, akinek egyik regényében fölfedezte, hogy jó néhány motívuma hasonlít erre a bizonyos ’950-es büntetőügyre. Cseres segítőkész volt, és elmesélte, hogy a történetet először egy régi rádiós szerkesztőtől hallotta, akinek a nevére már nem emlékszik. Csak arra, hogy az illető, ha szemtanúja nem is, de fültanúja volt a tárgyalásnak, amelyet Molnár Sándor gazdálkodóval szemben folytattak le. Merthogy a rádióbeli szobájában, viaszlemezre rögzített hangfelvételekről hallgatta végig. De hogy megvannak-e még azok a lemezek a rádió archívumában, ebben Cserest senki nem tudta nyomra vezetni.

Ki ne hűljön a főzeléked, figyelmezteti Flóra. Szerintem pedig meg kéne kérdezni Vilmost, korábban ő is rádiós volt.

Na de mikor volt ő rádiós?

Az ötvenes évek végétől, de ismerte a régieket is.

Már akkor dolgozott?, ennyivel idősebb nálad?

Igen, nem mondtam még, hogy húsz év van köztünk?

Húsz év?

Tizenkilenc és fél. Vilmos ’33-ban született apám első házasságából. Szerintem érdemes volna megismerkednetek vele, biztos vagyok benne, hogy Pfeifert is érdekelné.

Flóra végül fölajánlotta, hogy telefonál ez ügyben a bátyjának, sőt csinálhat egy vacsorát is a társaságnak szombaton, és akkor mindent megbeszélhetnek.

Hogy ez most milyen könnyen ment, jut eszébe, miután elváltak. Vendégségbe mehet Flórához, erre hetek óta nem volt példa. Kettesben maradni vele pedig még nehezebb.

*

A harmincnyolc évvel korábbi viaszlemez-felvételek ügyében Kuthy Vilmos se jutott semmire. Pedig Flóra szerint végigtelefonálta régi munkatársait a rádióstúdiókból meg az archívumból, de legtöbbjük szerint a lemezeket letörölték, hogy újra fölhasználhassák. És Vilmos egyelőre nem ér rá vendégségbe se jönni a húgához – éppen utazik, mert valami disszidensekről szóló kötetbe készít interjúkat, de alkalomadtán majd szívesen.

Pfeifer Miklós viszont ki nem hagyta volna a szombat estét. Flóra pedig meghívta jó barátnőjét, Dráva Editet is a férjével, Fényes Andorral – aki meg az utóbbi években az én közeli barátom lett.

Így együtt talán alaposabban kikérdezhetjük Pfeifert, mondom Flórának. Habár… akkor te már ismered, ugye?

Régebbről, igen, de nem túl jól, felelte, és már kapta is elő a fogókesztyűt, hogy megnézze a sütőben piruló tejfölös rakott kelt, a gyümölcslevesnek viszont a hűtőben csináljon helyet. Ezen az estén is kiderült, hogy Flóra mindnyájunknál jobban főz – habár ez már eddig sem volt kérdés.

Vacsora után, amíg lefektette a gyerekeit, énrám bízta a metszett mintás borospalackok újratöltésének feladatát – hogy legalább elegánsan tálaljuk föl ezt a szepezdi borosgazdától beszerzett, fejfájdítóan kétes minőségű fehérbort. Előhoztam hát a spájzból a demizsont a tölcsérrel, és telitöltöttem a két hasas üveget. Fényesék eközben rágyújtani készültek, de mindjárt vissza is dugták saját cigijüket, mert Pfeifer egy piros dobozos Marlborót bontott meg, és mindnyájunkat körbekínált.

Amikor pedig Flóra ismét csatlakozott hozzánk, a rendező kissé szertartásosan tudatta a társasággal, milyen hálás, amiért sikerült rávennie engem mint ennek a gazdálkodók elleni hisztériakeltésnek a kiváló szakértőjét, hogy dolgozzunk együtt.

Jó, nem kell túlozni – én meg szabódni voltam kénytelen, de voltaképpen meghatott, hogy Pfeifer láthatóan örül.

Kiderült, hogy noha tényleg Fényes javasolt munkatársnak a filmhez, valójában a feleségének, Editnek jutottam eszébe. Aki most el is meséli, hogy azért, mert megtetszett neki, ahogy én legutóbb fölfedeztettem velük a falumat. És sose felejti el, milyen jó érzés volt, hogy ekkor saját jogon, Andortól függetlenül lehetett részese a gyűjtőmunkának. Nem pedig mint egy férjjel, gyerekekkel közös családi kirándulás nélkülözhetetlen anya-tartozéka, mint amikor disznóvágás alkalmából vendégeskedtek szintén nálunk – nem mintha nem dúskáltak volna akkor is változatos látnivalókban és remek tapasztalatokban.

Jaj, és hogy megrémítettük az anyukámat!, jut eszembe. Hogy beáll Edit a sárga Wartburgjával az udvarunkba, és én szállok ki mellőle – a sajátom helyett két idegen gyerekkel. Anyu még meg sem bírta emészteni a hírt, hogy el fogunk válni, és máris…! Elsötétül a tekintete, eleve sem tetszik neki ez a kihívóan viselkedő nő a két gyerekével. Holott annyi történt csupán, hogy Fényes csak este tudott utánunk jönni, vonattal.

Most pedig éppen Andor kezdett érdeklődni Pfeifer készülő filmjéről, aki erre fölsorolta, mire jutott eddig. Sikerült beszélnie néhány hajdani jogásszal, akik annak idején kapcsolatba kerültek a Molnár-üggyel, őket nagyobbrészt Békéscsabán találta meg.

Inkább talán Gyulán, nem?, vélte Flóra.

Ja, igen, ott is…

Flóra előhozott egy kis tepsi meggyes pitét – meg volt már kezdve, mert a gyerekek fogmosás előtt megették a részüket –, és kistányéron osztotta ki a porciókat. De még azt is tudatta a vendégekkel, hogy a kimagozott és zacskókban lefagyasztott meggyet én hoztam neki legutóbb a szülőházam kertjéből – ez a kis váratlan vallomása igazán jólesett.

*

A rendezőt ezen az estén a legkitartóbban továbbra is Fényes faggatta a különféle részletekről. Andorról persze mindnyájan tudták, hogy titkos terepmunkáinak egyike évek óta szintén a szóban forgó környékhez fűzi. Hogy ez a munka valóban titkos volna, ez csak félig-meddig számított ugratásnak, mert Andor tényleg nemigen árult el róla senkinek semmit. Pontosabban – hogy feltűnő se legyen a dolog – nem tagadta meg a választ, csak épp folyton a jelentéktelen semmitmondást választotta.

Pfeifer viszont a filmtervéről nyíltabban beszélt. Elárulta, hogy attól tart, nem fog már olyan szereplőt találni, akinek a szóban forgó Molnár-ügyhöz lényeges köze volna, vagy akár olyat, aki legalább érdekes. Merthogy az igazsághoz hűen föltárni, mi történt valójában, ez csak az egyik feladat. Mindebből filmet forgatni – és ha lehet, elég jót –, az volna a másik. Viszont ami eddig összegyűlt, nem lesz még elég.

Aztán visszatért Cseres Tiborra, aki szívesen beszélgetett vele, és további találkozásoktól sem zárkózik el.

Ekkor Flóra szólalt meg, aki nem egészen biztos benne, jól emlékszik-e, de Vilmos, a bátyja mintha ezt az írót említette volna. Hogy a régi időkből ismerik egymást.

Cseres már ’45-től Békéscsabán volt újságíró, folytatta Pfeifer, és a Játékosok és szeretők című regényébe a szerkesztőséget meg saját magát is beleírta – márminthogy azt az alakot, akinek ő volt a modellje. Aki igencsak mozgékony, a negyvenes-ötvenes évek fordulóján tudósítóként sokakat megismer, így a szabotázsnak minősített ügyekbe is belelát. Érdekes egyébként, magyarázta Flórának, aki éppen bölényfüves lengyel vodkát kínált körbe, hogy ezek a figurák, ahogy a cím is utal rá, szeretői viszonyokba is alaposan belebonyolódnak, mégpedig a korabeli szokásokhoz képest – a könyv 1970-ben jelent meg – eléggé leplezetlenül.

Ezt a megjegyzését Pfeifer utóbb már az emelkedett hangulatnak, különösen a Żubrówkát töltögető Flóra váratlanul elkapott mosolyának tudta be. Fölrémlik neki, milyen lényegre törően tömörnek és szókimondónak találta a regényben például azt, ahogy az újságíró kimegy kezet mosni, és az odakint álló ismeretlen nőtől rögtön azt kérdezi meg, hogy asszony-e. És ahogy az igenlő válaszra átveszi a törülközőt, a szűk, feszülő szoknya legközelebbi felületén végigcsúsztatja, majd körbefészkeli a tenyerét. A nő nem mozdul, tárgyilagosan figyeli csak a fészkelődő kéz mozgását. Kész, ennyi, szinte egy szóval sem több. De hát erről nem fog beszélni ebben a társaságban.

Fényes Andor közben már azokat a háború előtti tényirodalmi műveket hozza szóba, amelyeket ez a vidék ihletett. Ilyen a környéket végigvándorló Féja Gézától a Viharsarok vagy a vésztői Sinka Istvántól a Fekete bojtár vallomásai. De mondhatnánk az orosházi Darvas József könyveit is, folytatja Fényes, A legnagyobb magyar falut és saját családjának történetét, amelyek a paraszti nyomorról tanúskodnak. Meg a főtéri emberpiac rabszolgavásárjáról.

Neki pedig az jut eszébe, ahogy ezen az orosházi főtéren az anyukájával uzsonnáztak a padon, amikor egy úttörő-vetélkedő előtt bevonatoztak valami nadrágot meg talán orkánkabátot venni. Közben meg rácsodálkozik, Andor hogyhogy ezekkel a népiesekkel kezd itt el fontoskodni, szinte már lelkesen. Holott mennyit vitatkoztak róla – még Pfeifer jelentkezése előtt pár nappal is –, hogy a gyakran hivatkozott szövegeik közül melyik mitől kibírhatatlan.

Hát az meg milyen furcsa, folytatja Andor, amit arról ír Darvas – olvastátok?, mért olvastuk volna? –, hogy az orosházi telepesek még a faji megsemmisítéstől is féltek. Mivelhogy maroknyi magyarok lévén, azt mondja, körös-körül idegen fajú, más nyelvű népség fordult ellenük azzal, hogy elnyeli őket – mégpedig északon a szarvasi, keleten a csabai, délen meg a komlósi tótság.

Így, hogy tótság?, nevet föl Edit, és hamutartót emel hadonászó férje cigarettája alá.

Így. De sikerült mégis megmaradniok, úgyhogy Orosházán egységes maradt a faji összetétel. Úgy érti, nincsen se tót, se román.

Zsidóról nem is beszélve…

Hát róluk tényleg nem beszél, egyszerűen kihagyja őket.

Tótság, zsidóság és gójság, megjelent Az Ojság! Jaj, Andor, mégis melléhamuzol…?!

Mi?, kapja föl a fejét Pfeifer. Hogy jön ez most ide?, kérdi, mint aki fölocsúdik éppen.

Csak arról beszéltünk, magyarázza Fényes, hogy Darvas József mennyire örült, hogy Orosházán csak magyarok laktak, legalábbis őszerinte. A családnevek többsége mind magyar, azt mondja, és eszébe se jut a kézenfekvő kivétel, saját Dumitrás nevű apja.

Akkor ő most meg is kérdezi, hogy ezeket Andor miért emlegeti voltaképpen.

A népieket? Elég sok mindent most olvastam el alaposabban, mert meghirdettem róluk egy szemináriumot.

Nem tudom, Németh Lászlót közéjük sorolod-e, szólal meg Flóra, csak leszögezném, hogy ő a kedvenc magyar íróm.

Jó, persze, semmi probléma nincs ezzel…

Például az Iszony Flóra szerint egy korszakos remekmű. De nem akarja elterelni a szót.

Fényes pedig szívesen beszélgetne ilyesmikről is legközelebb, ha érdekli a társaságot.

Később Pfeifer a filmjéről elmondja még, hogy eddigi interjúit 16-os filmkamerával forgatta – ezt az anyagot vetítette le a Lumumba utcában. Viszont mindent fölvett magnóra is, sőt az egészet le tudta gépeltetni. De voltak olyan beszélgetései, amelyekről csak emlékeztetőket írt – ezeket saját maga gépelte le, merthogy a kézírását más nem tudja kiolvasni.

Még te magad is alig, szólal meg Edit. És nem is tudsz gépelni.

De azért szoktam néha, feleli Miklós. És hogy itt tud hagyni ezekből egy-egy indigós példányt, meg fényképeket az interjúalanyokról – lehet olvasgatni, nézegetni, szabad a pálya, kinek mi jut eszébe.

*

Most már tényleg úgy néz ki, hogy Pfeiferrel fogok dolgozni, de akkor ki kéne találni, hogyan – ezen tűnődött, ahogy éjjel hazasétált. Meg hogy milyen jó volna, ha ebben Flóra továbbra is segítené őt – vagyis ha ez közelebb hozná őket egymáshoz.

A közös terepmunkát pedig naptárral a kézben kell majd megtervezniük – hogy ne azokra a napokra-hetekre essen, amikor óvodás kisfiával lesz majd együtt.

Merthogy a házasságuk szétesésekor a feleségével úgy egyeztek meg – szerencsére igazán együttműködőek tudtak maradni –, hogy igyekeznek továbbra is egyaránt részesei lenni a gyerekük életének. Ezért a kisfiát nemcsak hétvégenként, hanem rendszeresen több napra is elhozza a kölcsönlakásába, vagy magával viszi a nagyszülőkhöz. Esetleg hazaköltözik hozzá, amikor a gyerek édesanyja elutazik.

De abba alig mert belegondolni, hogy ez a fölszabdalt, hetente akár kétszer is váltakozó élet – túl azon, hogy igazságos – tényleg jó-e a gyereknek. Aki nem szólhat bele a rendbe, amelyet ők, a szülei választottak. Amit mi döntünk el és osztunk be az anyjával. Hogy soha ne legyünk mindhárman együtt, csakis fölváltva.

Rá kéne vennem Pfeifert, hogy úgy készítsük elő a forgatás következő lépéseit, hogy próbáljunk tartósabban a helyszínen maradni. Azon a környéken, ahol ez a szörnyűség megtörtént – meg ahonnan az én szociográfiám esetei valók.

Ezek az elemzéseim egyébként azért kezdték érdekelni Miklóst – ezt már az első alkalommal elmagyarázta –, mert a gazdatársadalom fölszámolásának éveiből, vagyis a filmbéli statárium idejéből származnak. A könyvemből a saját példányát – meg is mutatta nekem – idézetek céduláival tűzdelte teli.

Savanyú a kulákszöllő. Lehull a lepel a csanádapácai kulákbérencekről.

Pusztai elvtárson nem fog a kulákfurfang. A zsírszag mint szimbólum leng a nagygazdák háza felett.

Szuszták kulák százforintosait az egerek rágták.

A zsírosnagygazda fitymálja a parasztpolitikát, bomlasztja sorainkat, fertőzi a tejet.

Az igauzsora, a lekicsinylő pöffeszkedés meg a rosszindulatú, káros tanácsok sorra leleplezték ezeket a kapzsi basaparasztokat, hájastokájú nagygazdákat a nép előtt.

Ahány község, annyi kulákravaszság, és nincs nap kulákszabotázs nélkül, de kulákuszításra szövetkezés a felelet.

*

Azt ajánlotta tehát Pfeifernek, hogy töltsenek el ezeken a helyszíneken többször is több napot egyhuzamban, hogy közelebb kerülhessenek ahhoz, amibe bele akarnak látni. Persze nincs pénzük valami környékbeli szállodára, bázisul kínálkozik viszont az ő szülőfaluja – autóval hamar elérhetőek onnan az ügy helyszínei. Azt ugyan nem tudná fölajánlani, hogy megszállják T.-ben a házukat – a szülőkkel ott élnek a nagyszülők is –, vagyis hogy kihasználják gondoskodó édesanyját, akinek munkába kell járnia a téeszirodára. Ahogy apjának is a faluvégi telephelyre, ahol a traktorosok és kombájnosok üzemvezetőjeként ilyenkor nyáron ki se látszik a munkából. Adódik viszont az apai nagyszülők üresen álló háza, amelyet az édesanyja nemrég, a Nagymama halála után szépen kitakarított – még ő is besegített a bútortologatásba, pakolásba –, hogy rendbe legyen téve, míg el nem dől, akad-e rá vevő, vagy mi legyen vele.

Amikor telefonon megbeszélte Miklóssal, hogy a főtéren találkoznak, csak annyit árult el neki, lesz szállás, úgyhogy több napra készüljön, más részletekről nem volt szó. Úgy tervezte, hogy ha újdonsült munkatársa megérkezik, először megkávéztatja a strandbüfé kerítésen inneni, utcára szóló asztalánál, ahol nem a fürdőruhások, hanem a felöltözöttek szoktak sörözni és lángost vagy süteményt enni. Innen kilátás nyílik az evangélikus templomra és impozáns tornyára – T. legismertebb látványosságára –, meg a betonobeliszk bumfordi kőfaragványára, amely azt a pillanatot ábrázolja, hogy ’44. október 6-án egy baráti tank beérkezik ide, a piacra, és a helybéli nép ámulatára kidugja belőle a fejét egy mosolygó vöröscsillagos katona. De ugyanúgy megtekinthetik a Rózsa fürdőt is, meg a falut is kettévágó Szárazér nevű patakot és hídjait, valamint az elöregedett emeletes fogadót, amelynek földszinti étterme déltájban vagy estefelé talán képes lesz még némi vendéglátásra.

Aztán ő ül majd Pfeifer világoskék Ladájának volánjához, és lassan végigautóztatja vendégét a fontosabb helyi útvonalakon, a további látnivalók mentén, hogy valami átfogó benyomást szerezzen ennek a terebélyes falunak a képéről és szerkezetéről – mielőtt közelebbről és gyalogosan vennék majd szemügyre. Habár T. inkább a támaszpontja lesz a forgatásnak, és nem a helyszíne. De hát szegről-végről ez is az a vidék.

A települést átlósan metszi keresztbe főtengelye, amely délnyugati irányban Makóra, Szegedre, északkelet felé pedig Békéscsabára vezet. A templomtól jobbra a negyedik utca az övék – ez a déli irányú, Mezőhegyesre vezető aszfaltozott út, és ebből délkeletre nyílik a bazaltköves Aradi utca, amely a falu végétől viszont már földút. Valaha erre jártak a T.-beliek hintón és szekéren Aradra piacozni, de amióta határ választja el, és pláne amióta igen barátságtalanok az átkelési viszonyok, elsorvadt a hajdani kapcsolat, csak az utca neve őrzi. A Mezőhegyesi utat viszont Malinovszkij utcává nevezték át, mondván, hogy a szovjet tábornok Battonya felől – a már bemutatott tankjának nyomában – itt vonult keresztül csapataival. Még szerencse, hogy útközben nem az ő szép négyablakos, oszlopmintás stukkódíszes házukat nézte ki magának szállásul – dehát voltak a faluban nagyobb és feltűnőbb házak is –, végül a katolikus pap újszerű villájára vetettek szemet az oroszok, annál is inkább, mert a plébános kimenekült belőle.

De az első keresztülautózás alkalmával mindezeket csak vázlatosan érinti majd Pfeifernek, a saját házuknál sem fognak egyelőre kiszállni, mint ahogy nem sétálnak be a nagyiskolához vagy a Ligetbe. Az első napot nem ütik el holmi templomlátogatással, toronyba mászással vagy egyéb bámulnivalókkal, és sajnos nem fognak strandolni sem. Amiként a három faluszélen a három temetőt is csak érintik majd – nem beszélve az eldugott rejtekhelyen fekvő, csak a temetőőr kertjén, illetve két kiskapuján át és csak gyalogosan megközelíthető negyedikről, a zsidó temetőről.

Köves még a Békéssámsoni és a Lenin út – vagyis a nyugatra, Hódmezővásárhelyre és az északra, Orosházára vezető utak –, a falu többi utcája viszont kövezetlen, esős időben a kocsikerekektől kátyús. Ahogy a Kölcsey utca is, amely a templomtól a hetedik sarkon nyílik. A régi idők faluszerkezetében ez már szélső utcának számíthatott, csupa fél telken fekvő, kétablakos, félig nádfedeles házzal – amely odafönt a nyeregtetőn cserepesen kezdődik, nádazva folytatódik, majd az ellaposodó eresz megint csak cseréptetős. Ez fedi a ház teljes hosszában húzódó folyosót, amelyet tótul is gangnak mondanak, ritkábban úgy, hogy pod sztrjeskov, vagyis a kiseresz alatt. Ezt az utcát valamikor nagyobbrészt pár holdas törpebirtokosok vagy földtelen részesművelők-napszámosok lakták. Kisebbrészt viszont olyan tanyás birtokkal bíró, gazdálkodó családoknak volt a Kölcsey utcában megörökölt, kicsi házuk, akiknek nem futotta tekintélyesebbre jobb helyen.

Vagy nem bírtak kikecmeregni a harmincas évek elejének válságából, esetleg adósságba verték magukat.

*

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

ISBN 978 963 14 4478 0

Felelős szerkesztő Dávid Anna

Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra

Korrektor Hradeczky Moni

A kötetet Pintér József tervezte

A borítón Szüts Miklós: A tótkomlósi Szárazér (2007)

akvarell, papír, 40 × 50 cm

Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License