A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sissel Jo Gazan: I en dråbe. Politikens Forlag, 2024

Copyright © Sissel-Jo Gazan, 2024

First published by Politikens Forlag, Denmark

Published by arrangement with Nordin Ringhof Agency ApS, Denmark

A könyv megjelenését a Danish Art Foundation támogatta.

Hungarian translation © Sulyok Viktória, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv Kenneth Schultz

Fordította Sulyok Viktória

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-401-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv
Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A fordító és a szerkesztő megjegyzése:

A gördülékeny olvasásélmény érdekében a dán főnevek toldalékolása során az íráskép magyar kiejtéshez közel álló hangzását vettük alapul, esetenként a (bonyolult írásmódot igénylő) autentikus dán kiejtéssel szemben.

Tartalom

1984  Mia

1984

Mia

Mia Jinju Thiel-Jensennek volt egy visszatérő álma. Azt álmodta, hogy ha levedli a bőrét, azzal megváltoztatja a valóságot. Álmában az egész olyan könnyűnek tűnt, mint kibújni egy kabátból, és amikor a régi bőre a lábánál hevert, akkor már nem Szöulban született 1967-ben, és nem kisbabaként szedték össze az utcáról. Finn és Merethe nem fogadta örökbe, és nem tizenöt hónapos korában került a dániai Næstvedbe. Amikor levedlette a bőrét, Finn és Merethe vér szerinti, várva várt gyermeke volt, szerelmük természetes következménye, olyasvalaki, akit a szülei megértenek, mert őket tükrözi vissza. Álmában nemcsak a szüleire hasonlított, hanem a húgára, Leára is, akivel Merethe mindenki legnagyobb meglepetésére harminckilenc éves korában esett teherbe. Eltűnt a vastag szálú, fekete haja, a gyöngyként csillogó szeme feletti jellegzetes bőrredő, az erőteljes lábszára és a nyúlszája utáni heg, amelyet őszintén szólva szebben is meg lehetett volna csinálni, ahogyan Merethe egyszer megjegyezte, és eltűnt a kivételes agya, ahogyan Finn emlegette az eszét, amikor nemritkán túlszárnyalta az övét. Eltűntek a gyerekkori összetűzések, amelyek során rendszerint figyelmeztették, hogy nem ártana uralkodnia az indulatain, és eltűnt a kellemetlen érzés, amely mindig a hatalmába kerítette, amikor az emberek pillantásainak kereszttüzében végigcsattogott az uszodán. De legfőképpen az tűnt el, hogy Merethének 1984. augusztus huszonötödikén nyoma veszett. Az álom ilyenkor foszladozni kezdett, és ugyan Mia próbált kapaszkodni belé, mert annyira vágyott arra, hogy az anyja visszajöjjön, mégis felriadt, és megint ugyanaz a kislány volt, aki 1968 nyarán érkezett meg a koppenhágai reptérre egy zöld selyemből készült hanbokban, azaz hagyományos koreai öltözékben, hajában hozzáillő masnikkal. Lea a folyosó végén hánykolódott az ágyban, fehér hajfonata harangkötélként tekergett a párnán, plüssmackója, Morci, a hóna alá szorult, vastag szemüvege az éjjeliszekrényen feküdt. A földszinten lévő konyhában Finn szintén levette a szemüvegét, és tompán meredt ki a sötét kertbe. Minden reggel így ült magába roskadva az óta az este óta, amikor Merethe és Mia összevesztek, és Merethe két zápor között elugrott feladni egy levelet, majd nyomtalanul eltűnt.

A nyár végén az időjárás melegen alakult, de 1984. augusztus huszonötödikén meglepően hideg eső esett, és az ég vörös fényben játszó tükörként rezgett Næstved felett. Merethe és Mia azon vesztek össze, hogy Mia elmehet-e a barátaival a gimnáziumi buliba, majd onnan tovább az Exxos diszkóba. Merethe engedélyezte a gimnáziumi bulit, de a további partizásról hallani sem akart, és Mia hiába érvelt azzal, hogy a diszkóban tizenhat év a korhatár, ő pedig már betöltötte a tizenhatot.

– De miért is tizenhat év a korhatár? – dühöngött Merethe. – Nem lehet alkoholt venni?

– De, mi viszont nem iszunk – felelte Mia hangosan (és nem teljesen őszintén). – Csak táncolunk. És Rikke-Linét elengedik.

Erre Merethe azt felelte, hogy teljesen hidegen hagyja, mit szabad és mit nem szabad Rikke-Linének, Mia legjobb barátnőjének. Az Exxos a Jernbanegadén volt, és az újságok azt írták, hogy a Jernbanegade az ország legveszélyesebb utcája. A zöldkabátosok néven emlegetett rasszista huligánok a Jernbanegade iskolával szembeni Bistrogrillen játékautomatáinál verődtek össze, és éjszakánként, sörtől feltüzelve, nekitámadtak gyakorlatilag bárkinek – diszkósoknak, a Herlufsholm bentlakásos iskolába járó úrifiúknak, kisstílű bűnözőknek. Senkit sem kíméltek, és cserében őket sem kímélte senki.

– Az emberek arrafelé baseballütővel meg késsel járkálnak az éjszakában, Mia – magyarázta Merethe. – Két napja leszúrták a Herlufsholm egyik diákját az Exxosszal szembeni Kvickly tetőparkolójában, és egyelőre nem kapták el a tettest. Még Ulla szerint is veszélyes a városban mászkálni, és ő aztán tudja, miről beszél.

Ulla Merethe barátnője és Mia keresztanyja volt. Szociális munkásként dolgozott, és egy kollégájával együtt vezette az Éjszakai ügyelet névre hallgató szociális intézményt, ahol Næstved kihívásokkal küzdő fiataljaival foglalkoztak, és bármikor elő tudott rántani pár ijesztő sztorit a tarsolyából. Mia hiába vetett be mindent, Merethe nem engedett.

– Nagyon rossz anya lennék, ha hagynám, hogy elmenj bulizni a Jernbanegadére – szögezte le. – Nem érdekel, mennyit nyaggatsz, meg milyen dühösen csapkodod az ajtót, a válaszom nem. Az iskolai buliba elmehetsz, az Exxosba viszont nem.

Mia erre Merethe fejéhez vágott minden csúfságot, ami csak eszébe jutott, aztán felrohant a lépcsőn a szobájába, és jó hangosan bevágta maga mögött az ajtót. Rohadjon meg Merethe, tajtékzott. Igenis elmegy a sulibuliba, aztán meg az Exxosba. Nem egész két hónap múlva betölti a tizenhetet, és már másodikos gimis. Hipp-hopp felnőtt lesz, Merethe meg kinyalhatja.

*

Amikor Merethe már két napja nem került elő, hivatalosan is keresni kezdték, és a következő napon az arca ott virított minden újság címlapján. A felhasznált fényképet Finn készítette előző karácsonykor. Merethe boldognak tűnt, fehér inget viselt, és a kedvenc csepp alakú gyöngy fülbevalóját. A rendőrség mindennap beállított a Tagensvejra,[1] és ugyanazokat a kérdéseket tették fel Finn-nek. Min veszett össze Mia és Merethe? Merethe pontosan mikor ment el otthonról? Akkor éppen nem esett az eső? Vitt esernyőt? Ki nézett rá az órára? Nem lehet, hogy korábban ment el? Vagy később? Eszükbe jutott valami tegnap óta? Utal bármi is arra, hogy Merethe eltervezte, hogy elhagyja az otthonát? Rossz kedve volt? Levettek a számlájáról nagyobb összegeket? Válságban volt a házasságuk? Finn készségesen és türelmesen megválaszolt minden kérdést, hagyta, hogy levegyék az ujjlenyomatát, hogy adott esetben ki tudják zárni a lehetséges elkövetők közül, és harmadszor is leírta a felesége ruházatát: sárga gumicsizma, Finn vízhatlan dzsekije és ugyanaz a fehér gyöngy fülbevaló, mint az újságban lévő fotón.

A harmadik napon megjelent egy nő, betelepedett a nappaliba, és jegyzetelt. Marennek hívták, gyermekpszichológus volt, és amikor a rendőrség kifogyott a Finn-nek mindennap feltett kérdésekből, engedélyt kért arra, hogy négyszemközt, Finn nélkül beszélhessen Miával. Miért Finn nélkül, kérdezte Mia, mire Maren azt felelte, hogy így a legjobb. A rendőrség is szeretne négyszemközt beszélni Finn-nel. Általában így szoktak eljárni. Miről akarnak beszélni Finn-nel, akarta tudni Mia, Maren pedig azt válaszolta, hogy amikor egy családban eltűnik valaki, sok kérdést kell feltenni, és ő azért jött, hogy segítsen Miának és Leának megbirkózni az érzéseikkel. Erre Mia rettenetesen dühbe gurult. Neki aztán nem kell abban segíteni, hogy megbirkózzon az érzéseivel, ő most inkább gumicsizmát húzna, felforgatná az egész környéket, ajtókon kopogtatna, cetliket tenne ki, és olyan hangosan kiáltozva hívná az anyját, hogy visszhangozna tőle az erdő. Merethe soha nem hagyná el őket, ordította toporzékolva. Soha, soha, soha! Ülj le kicsit, Mia, kérte Maren, de Mia rá sem hederített. Addig fog toporzékolni, ameddig csak kedve tartja. Elvégre ez az ő lába meg az ő háza, és az ő anyja tűnt el nyomtalanul.

1  A dán „vej” (út) szó kiejtése: váj.