BRÓDY SÁNDOR

A szerelem élettana

STUDIUMOK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Előszó

A szerelem természetrajza

Általánosságok és különösségek

Egy kifejlődött asszony vallomása

A nő álhatatosságáról

A Kamasutram

A polgári- és uri szerelem technikája, avagy az alaptalan szerelem

A szerelmes férfiak ostobasága

A szerelem új, azaz nagyon is régi formái

Fejezetek egy szerelmes férfi élettörténetéből

Bevezető.

Az “egy” asszonyom

Megölöm magamat

A férfiak “Bon fortune”-ja

Szeretni - szivarozni

Addio amore!

Egy beteg szerelem fiziológiája

Előszó

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

Végszó, azaz a szerelem elmulásáról

A mámor anyaga

A női szépség

A Venusok.

A históriai nők.

Rembrandt és Rubens női.

A női szépség szabályai.

A magyar női tipus.

Szabad fantázia a szubjektiv szépről.

Előszó

Most már itt az ideje, sőt talán sietős is a dolog, hogy a szerelemről való érzéseimet és gondolataimat lejegyezzem. Nem rendszerbe foglalva, inkább csak ötletszerűen és csak annyi elmélyedéssel, amelyre ebben a korszakban férfi képes lehet. Nagyon szeretnék egyszerü lenni ebben a hallatlanul bonyolult kérdésben. Szeretnék bátorsággal belenézni a titkok titkába, amelyet mindenki tud. Ha egészen becsületes ember és igazi iró volnék, azon kezdeném, hogy én magam nem tudok semmit különöset és utalnék a világirodalomra és annak az alján, a végén a magam irásaira, amelyek hét éves korom óta, egész máig, negyven köteten át csak a szerelemről szólanak és semmi másról. Hogy mernék e hatalmas és egyetlen egy valakihez, mert aligha, ha van más, hozzá is nyulni, és hogyan bátorkodnék mint egy még mindig részeg tanár, hogy megmagyarázzam az egész ügyet – halottakon. Igazában a szerves vegytanra kellene biznom a dolgot, annak a bontakozó igazságai között van – valami jel. Vagy a filozófusokhoz forduljak? Egy-egy szót tudnak azok is. Szépen dadognak. Gondoltam: a fiziológusokhoz fordulok, – szegényekhez, akik maguk is szinezett baktériumok.

Mit tagadjam, nagy gyönyörüség nekem, hogy tárgyammal foglalkozzam, amelyen kivül más igazán nem igen érdekelt. Legfeljebb az ellentéte: a halál. És mentől jobban közeledem az utóbbihoz, annál erősebben izgat maga az élet, azaz a szerelem. G o n d o l o m, a k e t t ő e g y. A nap, a tüz, a meleg mindenféle formájában, a mámor forrósága, lelkiekben és testiekben ugyanegy; a nap, a rádium, az ismeretlen csillagok kisütése. Nevezzük két billió ismeretlen jelenségnek, ami van és ami alkalmasint csak kettő: egy pár-ember. A férfi meg a nő. Még az se lehetetlen, hogy csak a nemiség. És ugy látszik, ennek a törvényei ugyanazok, legalább is hasonlók, a nagyszerü élővilágban mint a kövekben, a füvekben és még meg– és fel nem ismert valamikben és valakikben. A vegytan azt hiszi, hogy a karbonnak, a metanfiánnak négy ölelő karja van. Minden diák tudja, hogy a férfi virág elküldi szerelmét a női virágnak, pedig nincs is szerencséjük egymáshoz. Vigyázzunk, hogy ebbe a sokféleségbe és egyetlen egybe bele ne bolonduljunk, mint a levés, azaz a lét kérdésébe és ugy látszik, hogy az emberiség korlátoltságában nagyszerü ösztönnel cselekedett, amidőn a teremtő Isten cselekedeténél megállapodott. Nagyon helyesen tette, amidőn minden okának egy emberszerü lényt kreált és elfogadott, hitt benne és megszerette azt és a többi isteneket mind. Végre is nem lehetetlen, hogy igy van. A magam részéről nem szégyellem, hogy van hajlandóságom a hitre és ha kételkedem, anyámra gondolok, mint a legfőbb bizonyitékra, pedig ő maga hitetlen volt. De volt, anyám volt. Nekem pedig gyermekeim voltak és vannak. Ezek mind összefüggések az élettel, annak a különös lánczolatával. (Ez a láncz! A szerves vegytanban is a vérnek ez a sémája; a láncz, titka van, de megoldása nincs. Annyit tudunk, hogy egy pár-kapocs van. Az egyik him, a másik, a női kapocs!)

De védekezem, hogy tudományos jelenségekbe és elméletekbe kapaszkodjam bele, és azok csigahátán vágtassak előre, hogy elérjem czélomat: tárgyam leegyszerűsitéséhez és összezavarásához, fölnagyitásához és kiczifrázásához.

Egészen bizonyos némely dolog az egészből, az egész szerelemből.

Egy: nagyon jó. (Még emlékszem.)

Második: a legfőbb czél és a legfőbb czéltalanság.

Harmadik: istene, királya és a legnyomorultabb rabszolgája a mai és a soha el nem muló holnap fönnmaradásának, mindennek ami van. Abba bele kell nyugodnunk, hogy nem csak a számunkra találták föl. A legmagosabb csudák, a csillagok is rendszeresen cselekszik. Egymás körül tánczolnak, körbe-körbe, egymásba furakodnak, elválnak, fiadzanak. Ugyanezt teszik maguk az istenek is, mint ahogy a derék görögök hitték. Elég jó izlésre vall, hogy az istenek embereket is szerettek, sőt állatokat is, ha szépek voltak. Még ugyanegy neműeket is. Ami ellen az én izlésem hevesen tiltakozik, de maga a müvelt, sőt tudományos ujkor még sokkal elnézőbb. És ami a női nemet illeti, ebben a képben még több mint megértő. Ujabban favorizálja a jelenséget. Régen: csak megértette. Ma? Belterjessé tette. Megy valamerre?

Negyedik, a jó szerelmi kérdés. A nemi ösztön. Kiben, kiben vad és telhetetlen, kiben csak pislákol, mint a rossz olajmécses vizes, elhamvadt szövétneke. Dicséretünkre, a férfiak dicséretére legyen mondva, ez inkább a nőkre vonatkozik. Nem is hiszik, hogy az ember-nők között mennyi a frigid, sokszor csak mimeli a nemi szerelmet, hogy a férfi örvendjen és – táplálja szép gyengébb testét, mely nem nehéz munkára született. Hogy ruhával elfödje, czifra tollal fölékesitse. Elbolonditsa. Megcsalja anélkül, hogy csalná.

Ötödik amit a tárgyról tudok: ezt az egész szerelem ügyet az ugynevezett költők összevissza gabalyitották, össze-visszadobták, czifrázták. Nyilvánvalóan a maguk kivételesen erotikus mivoltuknak kiélése kedvéért. Vagy csalás okán, avagy játékból. Az utánzás mániájából. Ostoba érvényesülés egy rossz és veszedelmes ipar kedvéért. Mindig haragudtam a költőkre: megmérgezték magát a szerelmet és magát az emberi társaságot. Még a legbecsületesebb Homeros, az ősi-költő is azt cselekedte. A fantasztikus nemi vágy nem duzzadt volna fel ilyen nagyra, változatosra nélkülök. Rossz munkát végeztek a költők vagy helyesen cselekedtek? Igazán nem tudom, a poézis az őszinteség és igazság rovására dolgozott, az kétségtelen és az is bizonyos, hogy szerencsétlen fajtánkat még szerencsétlenebbé tették.

A hatodik bizonyosság: hogy hiábavaló minden bizonyosság, lehetetlen minden igazság és képtelen minden általánositás, ami tárgyam közelébe vihetne. Merészen körül szárnyalni talán lehetne, de körültipegni: szegényes és hivságos.

A tárgyról való régebbi irásaim, amelyek e könyvben foglaltatnak, még okosabbak mert még bolondabbak. Ma, hogy lehiggadtam, nem tudom meghatározni a higgadtság mértékét. Csak azt tudom, hogy érdemes volt a bolondságért, a mámorért, érette élni és érdemes volna, de csak azért élni tovább. Ha végérvényesen vége volna, nem élnék, mindenesetre nem kivánnék. De férfinál elmulhat-e igazán teljesen? Nőt már láttam, hogy szégyenkezve, bután nézett vissza rá. Letagadta hogy volt egyszer? Nem is tudta mi? Restelte, sőt utálta hogy volt egykor. Szégyenkezve törülgette a szája szélét. De akadt olyan is, aki nem helyeselte.

Viszont találkoztam egy nyolczvan éven túl – élete utolsó heteit élő férfiúval, – aki a szanatórium reggeliző termében az ablakmélyedésbe, a függöny mögé húzott és elpirulva halkan szólott:

– Jól aludtam. És egész éjszakán át egy tizenhat éves lányról álmodtam, akibe húsz éves koromban szerelmes voltam. Ezen a tegnap éjszakáján boldog voltam és most is az vagyok. – Az aggastyán feje reszketett. Szenilis volt, de az esze józan és ép.

Ha meggondolom, ha tehát ujra meggondolom, nem szabad haragudnom a költőkre, akik a szerelmet fölnagyitják és összevissza szövik a képzelődés óriási és bonyolult szövőszékén. Hol van a legvakmerőbb és legromlottabb iró, aki csak közelébe is férkőzhessék az élőlények szerelmi természetrajzának sok jelenségéhez. Egy magyar orvos beszélt nekem a közönséges hangyánál nem nagyobb bogarakról, melyek a tengerparti moszat mélyében élnek, örök sötétségben és ezért a természet takarékossága szemet se adott nekik: vakok e bogarak. Aligha látja egyik a másik ideálját és mégis szeretnek, szaporodnak. Nem sürün, az igaz, – és a rovargyüjtők vagyont adnak egy példányért. Már sokkal olcsóbb a religioza nevü pók, amelynek a nője a legszadistább szadista a földi teremtmények összes női között. Franczia természettudósok állitják, hogy a becstelen póknő – nagyon haragszom rá, – szerelem közben a férfinak megeszi – a fejét.

Elhallgatok itt, mert félek a szokatlan perverzitástól. A rendes szerelem is vad dolog. Az állatoké sokszor csunya is.

Hajlamom mégis erős, hogy tárgyamat az emberen keresztül a lét minden élő jelenségével egybe foglaljam, egy csillagrendszerbe közösitsem. E sorok irása közben olvasom, hogy egy angol vagy egy német – nemzeti felfogásom fenntartása mellett ez talán szabad? – kitalálta, hogy végső eredményében a hidrogén is szeret, sőt viszonya van egy atommal, ha ez megőrül illetve megőrjittetik. Sajnálom, hogy ugyszólván csak ember-atom testvéreimről tudok egyet-mást, talán többet is, mint illenék. Itt is inkább csak a nemi vonatkozásokban. Ugy látszik erre van, de erős velem született tehetségem. A lelki és metafizikus tudásom, fájdalom, tökéletlen. A fiaim – öt van – minden mód jobban tudják e témát mint én. A legkisebb fiamtól, aki most már huszonegy esztendős, a tárgyamat illetőleg szeretnék sok mindent kölcsön kérni, de nem igen adja. Nagy néha el-elmond egy-egy részletet szerelmi, természetesen lelki életéből.

Multkor éjszaka, az ilyesmit csak éjszaka lehet, elbeszélte:

– Atyám, tudja-e, hogy a gyönyörűség, amit nékem eddig az élet adott, – és talán nem is ad többet, – négy-öt lépés este, fák alatt a sötétben. Sétáltunk Szerafinnal, a mamájával és a családjával. Holdas éjjel a kastély kapuja előtt sürü hárs, tökéletes sötétség alatta. Ott kettőnket előre eresztettek, nem láttak. Az a négy-öt lépés volt minden. Néha csak egy csók, egy félölelés. Egész nap ezért az egy árnyékos pillanatért éltünk. Vajjon vissza jön-e még? Vajjon lesz-e még életemnek ilyen tökéletes és erős tartalma, vagy ez volt minden, az egész életem igaz tartalma. – A fiu spiritualista, de nem féltem.

Tudom, hogy a lelki rész erősen el van hanyagolva a tanulmányokban és ez igazságtalan és helytelen. De az iró természetrajzában legfontosabb a testies hajlandóság. Az a meggyőződésem, hogy a végzet arra rendelt, hogy a nemi szerelem fiziológiáját irjam meg, pozitiv formában. A szelid és egy-nőjü Forel, a pszihológus Stendhal, a tulságosan mindentudó Balzac, az inkább csak furcsaságokat kedvelő Mantegazza, vagy a legtökéletesebb szanatóriumtulajdonos Krafft-Ebing – a kóros esetek az övéik. A jó erős, tisztán emberi kell nekem.

Ime eldicsekszem és mielőtt munkámba fognék, látom, hogy amit itt összeszedtem, inkább csak tanulmányok a szerelem élettanához. Az igazi vágyam az volna, ha most frissen, bár kiábrándult, de teljes munkához kezdhetnék. Az első vaskos kötet: A nép és annak szerelme. Ám az egészen más! De az idő és a korszak siettet, valami furcsa készülődések vannak. Az állatok maradtak a réginél. Az emberek mintha végzetesen megváltoztak volna – igen sok dologban. Vagy csak nekem tetszik és látszik igy? Vigyáznom kell, hogy el ne áruljam magamat. Sietős az utam, hogy legalább e tökéletlen irásmüvemet adjam közre most. Fogadják ezt is elnézéssel. Csak azt az egyet követelem, hogy frivol kiváncsisággal ne közeledjenek a könyvemhez, mint ahogy én magam minden frivolitás nélkül, majdnem komor komolysággal mélyedtem el a kérdések kérdésébe.

1921. karácsonyhava.
(Tél van.)

Bródy Sándor.

A szerelem természetrajza

Általánosságok és különösségek

Le akarom irni a szerelem természetrajzát. Talán legokosabban és legegyszerübben akkor cselekednék, ha kiválasztanám a mámor kertjének két szép és egészséges virágát és azokon bizonyitanám a magam igazait, elmondván létük minden mozdulatát attól kezdve, hogy bezárkózva, ismeretlenül, titokzatosan élnek a magban, egészen addig, amig elhervadva, ujra alkotó részei lesznek a földnek és az uj növevényeknek. Ugylehet, a szerelemnek ez az élettörténete lenne a legmüvészibb, csakhogy nem a művészet az, amire én e munkában törekszem.

Keresem a lényegét, kutatom és előállitom példáit az élet e legnagyobb titkának, amely előttem igen gyakorta czéljának is látszik, összegyüjtöm a rája vonatkozó hires vagy érdekes, nyilvánvaló, vagy eddig eldugott okmányokat, feltárom a nevezetes vizsgálódásokat, amelyek eddig folytak, akár tudományos, akár költői alapokon. A roppant anyagnak egy ujszerü, helyes és gazdaságos összehordása, mondjuk igy: elbeszélése a főczélom és az én felfogásom széljegyzetek, a magam csekély tapasztalatai, inkább mellékesek, de hiszem, semmiképpen nem lesznek feleslegesek.

Ilyen módon akarom megcsinálni a szerelem lélek– és élettanát. A legelsőt, amely magyar nyelven és magyar szellemben, idehaza iródott. Kitünő kartársam könyve, a Szász Zoltáné tiz évvel későbben jelent meg. Mert ugy tartom, hogy igenis fontos, sőt legelsőbb is az, hogy a magunk szellemével lássunk ki a világba és be a szivünkbe. Igy talán sikerül a legáltalánosabb természetrajz különös középpontjává tenni a magyar szivet és az elmét.

A szerelemről való nagy rendszeres vagy tudományos gondolatok azonban – sajna – nem a mieink. Mi az édes szenvedélyt inkább cselekedjük és megtörténtetjük, érezzük és kultiváljuk, nézzük vagy elbeszéljük. A nagyszerü bölcseségek, a kutató elmélyedések diadala idegen fajtáké: a régi zsidóké, az igen szerelmes természetü hinduké és az uj nemzetek közül: az angolé, a francziáé és a németé.

A szerelem helyét, szerepét és filozófiai lényegét a világegyetemben – akár tetszik ez nekünk, akár nem – egy német elme határozta meg eddig a legérthetőbb és ezért a legnépszerübb – hazugsággal. Arthur Schopenhauert értem, aki világos formulái, érthető és élvezetes stilusánál fogva, elfoglalva tartja a szerelem-professzorság világtanszékét. Pedig tézise kellemetlen, sőt a szerelmesre nézve egyenesen sértő, de első pillanatra szerencsés formulának látszik, ennek az óriási ügynek összekuszált és temérdek aktái között a legegyszerübb az irása.

A német, – tudják önök, hiszen éppen azért beszélek róla – az ötletes gondolkodó fogott egy feltünően csinos ideát, amelynek látszólag fiziológiai alapja van. És ezen épitette fel hires metafizikáját a nemi szerelemről. Szerinte: a szerelem csalás, helyesebben a szeretők megcsalattatása. Ő igy gondolja a dolgot: van valami, az első, a legfőbb, az emberi fajta. Ez van és lenni akar okvetetlenül. Folytatni akarja létezését be a végtelenségbe, még pedig egy ősi ösztönnél fogva, a lehető legkellemesebben. Ennek a fajtának szolgálatában áll az ember, amikor szeret. Ennek engedelmeskedünk, ennek dolgozunk, ettől hagyjuk magunkat bolonddá tenni. Tehát az első, még félénk és részben tiszteletteljes csókban, amelyet a szerető a kedves ajkára nyom: a csókolódzókra nincs semmi jó és semmi szükséges, voltaképpen hivatalos kötelességet teljesitenek, a láthatatlan főnök, a fajta parancsára. És ezt, majd az utána fokozatosan következő társasjátékot sem a mi minta párunk, sem általában akármely szerelmes pár nem teljesitené, ha a Fajtának ez nem volna ösztönbéli érdeke. Viszont ennek a mindenhatóságnak a kegyelméből a szerelmesek elbolondittatnak és megadatik nekik az az illúzió, hogy magukért cselekszenek, hogy amit végbevisznek, az gyönyörűség, amelyhez hasonlót a világegyetemben rajtuk kivül nem érzett senki. Pedig az egész dolog semmis, vagy amint a szász asszony mondja: “…aztán mi van magának belőle!”

Akármily frivol és hideg legyen is a hires bölcselő elmélete, annyit meg kell engedni, hogy okfejtésének két nagyszerü részlete van. Az egyik, amint keresi az összefüggést a jelenségek között, ahogy a múló földi tüneményeket összeköti az elmulhatatlan örökkévalósággal. Annak igaznak kell lenni, hogy a szerelem csak sugara valamely láthatatlan napnak, nem ok, hanem következés. Schopenhauer azt hiszi, hogy az emberi fajtában megtalálja ezt a napot, itt megáll és csomót köt. A kiindulási pontja tehát eszményi, de tudományos rendszere: a szász asszonyé, ő a kiábrándulás és kiábránditás filozófusa, voltaképpen nincs tehát tehetsége a szerelemre, még kevésbbé pedig arra, hogy törvényeit megállapitsa. Hiányzik belőle a rajongás is, a tudás, ugy a gyakorlati, mint az elméleti. Mégis, genieje megfogott néhány tapasztalati és természettudományi tényt és kifejtette az ellentéteknek a szerelemben való szerepét. Tétele hogy a jövendőben megszületendő gyermek mint keresi ki szüleit ugy, hogy ő – ha egykor meglesz – életrevaló és fejlődésképes legyen, ez a hipotézis, ha nem is áll erősen, szellemesen van fölállitva, kifejtve és rendszerbe foglalva. Darwin ivari kiválásának e népszerüsitése átment a köztudatba, és hallottam róla beszélni gimnazistalányokat.

De minden elmélet zöld, az élet teli pirosságához képest. És abban a korban, amelyben a Schopenhauer általános filozófiáját a műveltség jó része hajlandó természetrajzi igazságnak elfogadni, ma a szerelem egyénibb, mint valaha volt. Azt merném mondani, hogy az emberek ma édeskeveset törődnek többé a fajta nagy érdekeivel, sőt akad nem egy jelentékeny áramlat, amely egyenesen ellene cselekszik.

Vigyázok, nehogy gondolataim frivol térre szabaduljanak, mert semmit sem utálok jobban, mint az ugynevezett pikantériát és tudom, hogy tárgyam azonnal alávaló lesz, mihelyt egy árnyalatát elvesztem a kellő komolyságnak. Tehát jó lesz nem is beszélni arról, mint és miképpen szabaditja föl magát az egyén a fajta zsarnoksága alól. Sőt azt szeretném mondani, hogy a fajtának a jelentkezése a szerelemben, czéljának, gyümölcsének, a gyermeknek a képében: egyszerüen megzavarja, a maga természetéből kiforgatja magát a szó szoros értelmében vett ideális szerelmet. Fájdalom, nem lehet oly világosan nyilatkoznom, hogy kizárjam a konfuziót, amely az olvasó és köztem e pontban igen könnyen fölmerülhet.

Röviden tehát annyit: bizonyos, hogy a szerelem önmagáért való, önmagában a legjobb, amit halandó érezhet és hogy mely czélnak szolgál, mily láthatatlan napnak a kisugárzása, semmiféle bölcs, és talán soha, meg nem tudja mondani. Hogy segitségével is tartja fenn magát az emberiség: nekem ugy tetszik, hogy ez csak egyik munkája, lényeges, de nem fő momentuma.

A Schopenhauer-magyarázat tehát amily érdekes, olyan erőszakos, mert éppen a nagy, a patologikus, a feltünő szerelmeket és ezt a mai szaporodni nem, de szeretni annyira vágyó kort nem tudja elhelyezni elmélete keretébe. A csudás ész, ha látta volna, hogy az egyéni boldogság ösztöne és akarata mint válik ki és lép előtérbe, ha megfigyelheti a szerelem százféle áramlatát: bizonyára letesz a hivságos tervről, hogy megfogja, kikutassa és számokkal jelölje meg azt a pontot, amelyből a szerelem maga ered. Nekem az a sejtésem, hogy ez ugyanaz, ami a lété és ez elérhetetlen és megközelithetetlen minden földi hajós számára. Inkább fogadjuk el a régi jó alkalmatosságot, a hitet és azon evezzünk lábai elé – az istenségnek. És mondjuk: A szerelem az istenség szive, dőbe. Ez aztán a nászút, ez az igazi krisztallizáczió, amiből és amiért lett minden. Ez a formula legalább egy határtalan kép, amelybe mindenkinek a fantáziája belefér és benne kedvére játszhatik.

Alig kezdtem, mindjárt szakitok az általánosságokkal. Egyáltalán: a tünemény magyarázatánál maradok a tüneményeknél. És itt mindjárt, az első lépésnél, belekapaszkodom valakibe, akinek a szerelemről, mint jelenségről egy éppen olyan népszerü hipotézise van, mint amilyen a Schopenhaueré. Stendhalt (Henry Beyle-t) értem, aki a mult század elején könyvet irt a szerelem fiziológiájáról. Ennek a könyvnek van egy példázata, amely csaknem átment a miveltség vérébe, a kódexnek ugyszólván első szakasza lett.

Stendhal mondja:

Salzburg sóbányáinak valamely elhagyatott tárnájába beledobunk egy levéltelen fa-ágat. Néhány hónap mulva kivesszük és akkor látjuk, hogy telerakódott kristályokkal. Legkisebb ágai, melyek nem nagyobbak, mint egy egér bajusza, teméntelen ragyogó és fénylő gyémántokkal vannak telerakva. Az eredeti ágat megismerni sem lehet többé.

Ez a krisztallizáczió. És amit én ennek nevezek, az a léleknek egy képessége és cselekvése, amely mindenből – ami csak kinálkozik az érzékeknek – uj meg uj fölfedezésekre jut, arról, hogy a szeretett kedvesnek uj meg uj, több és több tökéletessége van.

Ez a krisztallizáczió hires föltevése, amelynél szebb és kényelmesebb kiindulási pontot nem találok a szerelem életét kutató kalandos utamra.

Egy kifejlődött asszony vallomása

– Délamerika Virginia államában élt egy magas termetü, fiatal és erős rabszolga, fajtájára nézve néger, de már keresztény. Hogy, hogy nem, elég az hozzá, hogy a fekete ember beleszeretett a gazdája – egy gazdag ültetvényes – szép fiatal feleségébe. Valószinü, hogy nem kérdezte meg mi az a krisztallizáczió és egészen bizonyos, hogy sem a Stendhal, sem más szerelmi elméletről nem volt tudomása, sőt magának a szerelemnek is csupán a nagyszerü vak ösztönét ismerte ekkoráig. Az angol ujság, amely az esetet előadta, nem szolgált semmiféle analizissel, adta a tényeket, amint következtek. Meglehetősen rapid következtek: a néger szerelemre gyullad és egy hő tavaszi éjszakán – mikor a gazdája nem volt otthon – betört az urnője hálószobájába, előbb azonban lefegyverezte a farm minden cselédségét, vagy tiz rabszolgát, akik nem voltak szerelmesek az urnőjükbe. Kettőt vagy hármat meg is ölt, mert kénytelen volt vele, a többit szerteszórta, az asszonyt az ágyából kiölelte és elfutott vele a langyos éjszakába, egy árnyékos őserdőbe. Ez aztán a nászút, ez az igazi krisztallizáczió műve!

– És mi történt a bölcs őrülttel, a gyönyörü gazemberrel?

– Szegényt meglinchelték, de az mellékes. A fődolog az, hogy maguk a fehér férfiak ritkán képesek többé ilyen nagyszerü gaztettre és ha az őserejü szerelmet akarjuk magyarázni, kénytelenek vagyunk Virginiába és a multba kalandozni.

*

Ezt a kis amerikai történetet egy uriasszony beszélte el nekem, aki állásánál és koránál – ő a harminczéves asszony – de különösen képességeinél fogva a legelső tekintély előttem mindennémü szerelmi dolgokban. Megtiltotta, hogy a nevét és a karakterét kiirjam, sőt én mindent el fogok követni, hogy rá ne ismerhessenek, és ezentúl röviden a kékhaju hölgynek fogom nevezni. Még csak az hiányzik, hogy a hajának és a szemének a szinéről megmondjam az igazat! Annyit azonban kénytelen vagyok elismerni, hogy az én nagyrabecsült forrásomnak voltak tapasztalatai ez ügyben, kétszer volt férjnél és saját bevallása szerint – kilenc éves kora óta – összesen tizenegyszer volt szerelmes. Egy-kettőt gondolom czélzatosan ki is hagyott vagy el is felejtett. Egyről bizonyosan tudok, egy ostoba férfiuról, akinek a lelke nagyot hallott, nem tudta megérteni, hogy mily szerencse érte és mert nem kiabálták a fülébe, nem hitte el, hogy szeretik.

Szakértőm még néhány példával, ügyes kis mesékkel szolgált és mindezekkel azt példázta, hogy az ugynevezett elementáris szerelem létezik és pedig leginkább a végképpen durva, vagy a végtelenül finom lelkeknél.

– De ezeket nem lehet analizálni és felbontani, vannak, mint az elemek, csak azt lehet tudni, hogy mit akarnak. Mindig csak azt, hogy érvényesülhessenek, a nekik szükséges helyet betöltsék. Gondolja maga tovább, maga férfi, nekem egy kissé genáns… Különbön ha már benne vagyunk a tudományban, nem szabad szégyelősnek lennünk. Mit is akar maga azzal az ugynevezett krisztallizáczióval, elmaradt tétel, metafizika, mint ahogy önök mondják. Mantegazza ur ugyan erősen hámozza a szelet, de én nekem mégis tetszetősebb az ő fetis elmélete. Az, hogy a férfi – avagy a nő – belebolondul egymás valami részébe, lehetőleg több részébe is. Egy vak ösztönből, valami betegségnél fogva, amelynek a kórtana még nincs megállapitva: ugy rajong ezért a részért, mint a pogány a maga fétiséért. Néha az egész – egy illat. Némelykor nem is – illat. Megkülönbözteti, csudatevőnek érzi és tudja, ragaszkodik hozzá mindhalálig, vagy a házasságig. Akinél a fétis van, annál van aztán minden és azt birnunk kell. Miután pedig birtuk, vagy elveszti a fétis az ő bűverejét, vagy csak hellyel-közzel vesziti el, lehet hogy még növekedik is. Az asszonyok hajlandók sokáig hinni benne, sőt vannak nőies természetü férfiak is, akiket a birás nem hűsit, hanem hevit és akiknek a megszokás csak erősiti a szerelmét.

Jó lesz erről különben nem beszélni valami nagy világossággal, a gyermekek kedveért. Mi, akik tudunk a dologról, ugy is megértjük. Minél is maradtunk? Annál, hogy én az ugynevezett lelki szerelmet nem sokra tartom, egy kicsinyt irodalom, némiképpen majmolás, sokban rossz szokás, igen gyakran az unalom csinálja, a legtöbbször – a mi napjainkban – a kaczérság szüli.