A világ minden Queenie-jének. Jók vagytok úgy,
ahogy vagytok. Higgyétek el nekem!

Dan O’Lone és Anton Garneys emlékére

Első fejezet

Lezártam a telefonomat, tovább fixíroztam a plafont, majd ismét feloldottam, hogy még két csókot küldjek. Tom ebből majd látni fogja, hogy mégsem vagyok annyira közönyös, mint amivel vádol.

– Lejjebb tudna csúszni egészen a vizsgálóasztal széléig? – kérdezte a doktornő, miközben közeledtem az arca felé. Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, hogyan tudják ezt a munkát végezni. – Lélegezzen mélyeket, kérem! – utasított a kelleténél talán kicsit lelkesebben, majd minden további figyelmeztetés nélkül belém hatolt egy olyan eszközzel, ami akár a világ legkevésbé ergonomikus vibrátora is lehetne, és úgy mozgatta bennem, akár egy joystickot. Hideg kezét a hasamra tette, és pár másodpercenként nyomott rajta egyet. Valahányszor felnyögtem, csücsörített a szájával. Ellenőriztem a telefonom, hogy eltereljem a figyelmemet arról, hogyan piszkálják éppen a belső szerveimet. Nem jött válasz.

– Tehát, mi a foglalkozása… Queenie? – kérdezte a doktornő, miközben lepillantott a kartonomra.

Hát nem elég neki, hogy szó szerint belém lát? Feltétlenül tudnia kell a munkámról is?

– Egy újságnál dolgozom – feleltem, miközben megemeltem a fejem, hogy a szemébe nézhessek. Valahogy így éreztem illendőnek.

– Ez csodálatos! – nyomkodott tovább, majd visszairányította belém az eszközt. – Mit csinál az újságnál?

– A The Daily Readnél dolgozom. A… áu… kultúra rovatnál. Ajánlókat állítok össze, kritikákat és…

– A technológia rovatnál? Ez jól hangzik – mondta.

Felkönyököltem, hogy kijavítsam őt, de inkább annyiban hagytam, amikor láttam, milyen aggodalmas képet vág. A pillantásom a mögötte álló ápolónőre tévedt, aki szintén ugyanolyan gondterheltnek tűnt, majd visszanéztem a doktornőre. Még mindig aggódva figyelt. Nem láttam ugyan a saját arcomat, de gyaníthatóan a kettejük érzéseit tükrözte.

– Várjon egy pillanatot, mindjárt… Ash, be tudnád hívni dr. Smitht?

A nővér elviharzott.

Kényelmetlenül éreztem magam, ahogy teltek a percek, míg az ápolónő visszatért egy másik orvossal, aki pont annyira nézett ki átlagosan, mint amennyire erre a nevéből következtetni lehetett.

– Nézzük meg közelebbről! – mondta dr. Smith, miközben lehajolt, és benézett a lábam közé.

– Mi a gond? Nem találják? – kérdeztem, miközben azon aggódtam, hogy mi van, ha a spirál egyszerűen felszívódott a méhemben. Ugyanettől rettegtem minden egyes tampon felhelyezésekor is.

– Mit gondolsz, Ray? – kérdezte a doktornő a kollégáját.

– Lehet, hogy be kellene hívnunk dr. Ellisont, mi a véleményed? – válaszolta dr. Smith, majd felegyenesedett, és csípőre tette a kezét.

– Láttam az imént egy takarítót, aki épp az előcsarnokot mosta fel. Miért nem hívjuk be mindjárt őt is, hogy vessen rám egy pillantást? – szegeztem a kérdést a három kórházi dolgozónak, akik mereven bámulták az ultrahang képernyőjét.

– Aha! Nézd, itt van a spirál! – mondta az eredeti orvosom, miközben a monitoron megjelenő méhemben egy foltra mutatott olyan izgatottan, mintha éppen egy új bolygót fedezett volna fel.

Megkönnyebbülten rogytam vissza a vizsgálóasztalra.

– Megtenné, hogy felöltözik, és leül kint, a váróban? Váltanunk kell néhány szót, és majd szólítjuk!

– Soha, de soha ne bízz meg egy ikrek jegyű férfiban!

Lehuppantam a Maggie néném melletti székre.

– Tessék! – nyújtott felém egy flakon kézfertőtlenítőt. Nyomott belőle egy kicsit a tenyerembe, és mihelyst bedörzsöltem, azonnal meg is ragadta a kézfejem, hogy nyomatékosítsa a mondandóját. Arra számítottam, hogy Maggie néném társasága nyugalmat és erőt ad majd, de ehelyett csak a saját baktériumparáját ragasztotta rám.

Próbáltam a Nőgyógyászati Részleg foszladozó feliratára összpontosítani, hogy nehogy kirántsam a kezem a szorításából.

– Tudod, hogy nem hiszek az asztrológiában, Maggie.

Szorosabbra fűzte az ujjait a kezemen, azt hiszem, valahogy így akart megbüntetni. Kihúztam a kezem az övéből, majd összekulcsoltam a karom, és gondosan a hónaljamba szorítottam a kézfejem, hogy ne tudja még egyszer megragadni.

– A te generációd nem hisz már semmiben– vágta a fejemhez a nagynéném. – De hallgass csak ide, mit mondok neked! A saját érdekedben! Az ikrek férfiak mindig csak elvesznek. Mindent elvesznek, és kiszipolyoznak. Soha semmit nem adnak ám, mert ez az egész nem rólad szól, hanem róluk. Majd otthagynak összetörten, a földön heverve. Rengeteg ilyet láttam már, Queenie.

A szemközti széken ülő nő az ég felé tartotta a kezét, és helyeslően hümmögött.

– Mint azt te is tudod, szigorúan távol tartom magam minden férfitól, kivéve az Atyát és a Fiút, mert 1981 óta nemigen akadt időm ilyesmikre, de hidd el nekem, az ikrekkel jobb, ha nagyon óvatos leszel! Ha júniusi pasassal kezdesz, már meg is van a baj!

Megpróbáltam közbeszólni.

– De Tom júniusi! – aztán rögtön meg is bántam.

– Nahát, ez az! Ezt mondom! – kiáltott fel Maggie. – És hol is van most? – nézett rám kérdőn. – Te itt vagy a kórházban, őt meg sehol sem látom!

Már épp nyitottam a számat, hogy közöljem, nem minden júniusban született férfi a megtestesült ördög, csakhogy Maggie-nek, ahogy az lenni szokott, volt még hozzáfűznivalója, ugyanis szeretett minden témát alaposan körbejárni. A váróban egyre többen gyülekeztek, miközben a nagynéném folytatta az előadását – immáron nemcsak nekem, hanem a többieknek is címezve. Én ugyan nem nagyon voltam befogadóképes, mert felettébb ideges voltam amiatt, hogy mi folyik a méhemben, de a szemközt ülő nő egyre erőteljesebben bólogatott, miközben le sem vette a szemét Maggie gesztenyebarna parókájáról, ami úgy tűnt, bármelyik pillanatban lepottyanhat a fejéről.

– Prince véletlenül nem az ikrek jegyében született? – kérdeztem. – Egész biztos vagyok benne, hogy júniusban látta meg a napvilágot.

– Prince, isten nyugosztalja, az Prince – szögezte le Maggie, miközben mélyen a szemembe fúrta a tekintetét. – Az asztrológia soha nem vonatkozott és soha nem is fog vonatkozni Prince-re… és ha összekeveredsz egy ikrek jegyű férfival, meg fogod bánni! Szeretnek vadászni, hidd el nekem. A nő utáni hajtóvadászat csak erősíti őket. Jobban érzik magukat tőle, és azt hiszik, máris van értelme az életüknek. Azt meg mindenki tudja, hogy az a férfi, amelyiknek nincs életcélja, az csak bolyong. De az ikrek jegyében született férfiak még ennél is rosszabbak – folytatta ámulatba ejtő lelkesedéssel. – Amikor végre találnak maguknak egy nőt, egyszerűen eldobják maguktól. Úgy, mintha semmi közük nem lett volna hozzá. Az ikrek férfiak cseppet sem törődnek azzal, hogy kit bántanak meg, kit használnak ki, kit taposnak el. Még csak észre sem veszik, hogy mit tesznek.

– Biztos, hogy nem inkább a fehér férfiakra gondolsz, Maggie? – kérdeztem elgondolkodva. Egész egyszerűen úgy hangzott, mintha túlságosan leszűkítette volna az ellenség fogalmát.

– Gondolj, amit akarsz! – fonta össze a karját megvetően. – Te hitted azt, hogy megtaláltad a fehér megváltódat, nem én! Aztán nézd meg, mi lett belőle!

Maggie óriási egy nő. Minden értelemben. Minden héten egy új és még meglepőbb parókát készíttet magának, nem szereti a fekete ruhákat, mert túl nyomasztónak találja őket, és egyszerre többféle mintát is visel, még ha csak a házban tesz-vesz is, mert szerinte Jézus azt akarja, hogy az élet a színekről szóljon. A színek iránt érzett megszállottsága idejekorán zátonyra futott művészi karrierjének a maradványa, amely során semmi mást nem sikerült csinálnia, mint némi felhajtást maga körül. Maggie továbbá nagyon vallásos, de jobb minél kevesebb szót ejteni erről. A nagynéném és a nagyanyám arra használják a vallást, hogy pálcát törjenek mások felett, és ha csak egy pillanatot is ennek szentelnék, már az is több volna, mint amennyit foglalkozni szeretnék vele.

Igyekeztem ültömben is minél közelebb húzódni az ajtóhoz, hogy a kórházi személyzetnek ne kelljen ezúttal a teljes nevemet világgá kürtölnie.

– Ki fogja azt megakadályozni, hogy rám keressenek a neten, amikor már nem vagyok itt? – kérdeztem Maggie-t többek között azért, hogy félbeszakítsam a szónoklatát. – Milyen szabályok vonatkoznak erre?

– Ki keresne rád? – kérdezte.

– Bárki, aki itt tartózkodik a váróban – feleltem halkan.

– Queenie, te nem valami híresség vagy – állapította meg Maggie. – Ne légy ilyen üldözési mániás!

– Queenie Jenkins! – kurjantotta el magát a korábbról megismert ápolónő. Megpaskoltam Maggie térdét, jelezvén, hogy most bemegyek, felugrottam, de ezzel sem tudtam félbeszakítani a mondandóját.

Az ápolónő nem viszonozta mosolyomat, ellenben finoman a vállamra helyezte a kezét, és végigrohant velem a kórházi folyosón. Visszavezetett abba a szobába, ahol a szag alapján valaki egy egész vödör fertőtlenítőt önthetett ki.

Idegesen pillantottam a sarokban halkan zúgó ultrahangkészülékre.

– A holmiját visszateheti oda – mutatott az ápoló az ajtó mellett álló székre. Most éreztem azt másodjára, és ezúttal egy kissé erősebben, hogy azt kívánom, bárcsak Tom itt ülne abban a székben. Nem nagyon volt időm ezen lamentálni, ugyanis a nővér engem bámult, így aztán csak ledobtam a táskámat.

– Le tudná ismét venni a harisnyáját és az alsóneműjét? Tegye, kérem, a lábát újra a kengyelbe, én pedig kiszaladok az orvosért.

– Megint? – kérdeztem dacos kamaszként hátravetve a fejem.

– Nos, igen, legyen szíves – azzal faképnél hagyott.

Melegítőalsót kellett volna húznom erre az alkalomra, és nem csak azért, mert legszívesebben az egész életemet melegítőkben éltem volna, hanem mert a harisnya teljesen alkalmatlannak bizonyult. Ahhoz, hogy felvegyem, nyaktörő akrobata mozdulatokra volt szükség, amiket jobb csupán naponta egyszer elvégezni, azt is otthoni környezetben. Előkaptam a telefonom, hogy üzenetet írjak a legjobb barátomnak, aki feltehetően valami kevésbé szörnyű dologgal tölti a délutánját.

A doktornő, aki egy fürge, kedves tekintetű nő volt, és minden bizonnyal már sok nőt látott rettegni, visszatért a szobába. Lassan beszélt, és elmagyarázta, hogy még egyszer megnéz valamit. Felültem.

– Mit keres? – kérdeztem. – Azt mondta, megtalálta a spirált.

Válaszul felkapott egy pár gumikesztyűt, így hát újra hátradőltem.

– Rendben – mondta ki szünet után, majd egy kis döfést éreztem. – Kértem másodvéleményt egy másik orvostól. És most, hogy ismét megnéztem, szóval, Queenie, létezhet, hogy ön terhes volt?

Ismét felültem, a hasizmom közben bizonyára megriadt a gondolattól, hogy ilyen vehemenciával kezdek tornázni.

– Elnézést, mit mondott?

– Nos – mondta a doktornő az ultranhangfelvételt pásztázva –, úgy tűnik, terhes volt, de elvetélt.

A szám elé kaptam a kezem, el is felejtettem, hogy szorongatok benne valamit. A telefonom kicsúszott a kezemből, és a padlóra zuhant. A doktornő mit sem törődve a reakciómmal, továbbra is a monitort bámulta.

– Ez meg hogy lehet? – kérdeztem, miközben kétségbeesetten vágytam rá, hogy rám nézzen, és lássa, milyen hatást gyakoroltak rám a szavai.

– Minden védekezési módnál előfordulhat – mondta hivatalos hangnemben, és a tekintete, amit korábban kedvesnek láttam, még mindig a képernyőre szegeződött. – A legtöbb nő észre sem veszi. De legalább a spirál ellátta a feladatát.

Még hosszú ideig ott maradtam fekve, miután a doktornő elhagyta a szobát.

*

– Ó, nektek biztosan gyönyörű gyermekeitek lesznek – sóhajtotta Tom nagymamája, ahogy ránk nézett az asztal túloldaláról. Joyce-nak szürke hályog volt a szemén, de úgy tűnt, ez nem akadályozza meg abban, hogy lássa a jövőt. – A szép barna bőrödet örökli majd, Queenie, csak kicsit világosabb lesz. Mint egy finom tejeskávé. Ne legyen persze túl sötét! És Tom zöld szemét! Meg a te nagy hajadat, Queenie, és a sötét szempilládat. Csak aztán Tom szép egyenes orra jusson majd neki!

Körbejárattam a tekintetemet az asztal körül, hogy meggyőződjek róla, mást is annyira sokkolt-e a mondandója, de úgy tűnt, rajtam kívül senkit nem zavart.

– Nem hiszem, hogy ez így működne, Joyce. Nem lehet úgy válogatni, mint amikor a rendőrség összerak egy fantomképet – mondtam, miközben a borsőrlővel babráltam.

– Igen, igazad van – felelte Joyce. – Milyen kár!

Később, amikor már Tommal ágyban voltunk, letettem a könyvem, és odafordultam hozzá.

– Mi a baj az orommal?

– Mire gondolsz? – kérdezett vissza Tom, miközben valamiféle technológiai témájú cikkre koncentrált a telefonján.

– A nagymamád. Vacsoránál azt találta mondani, hogy a leendő gyermekünknek a te szép, egyenes orrodat kellene örökölnie.

– Ne is törődj vele! Tudod, hogy már öreg – felelte Tom, miközben letette a telefonját az éjjeliszekrényre. – Az orrod turcsi és szép. Akár a kedvenc részem is lehetne az arcodon.

– Ó, hát, köszönöm, vagy mi – feleltem, majd újra kezembe vettem a könyvem. – Nos, remélem, a gyerekeink semmit nem fognak örökölni a torz részeimből.

– Azt mondtam, turcsi, nem azt, hogy torz! Én annak örülnék, ha a gyerekeink jobban hasonlítanának rád, mint rám. A te arcod sokkal különlegesebb, mint az enyém. És igen, szeretem az orrodat, majdnem annyira, mint téged! – mondta, miközben megpöccintette a szóban forgó testrészt.

Úgy helyezkedett, hogy kényelmesen hozzá tudjak simulni, és jóllehet sosem voltam az a típus, aki biztonságban tudja érezni magát, most egy pillanatra mégis sikerült.

– Ez azt jelenti, hogy már gondolkoztál rajta? – kérdeztem, és felemeltem a fejem, hogy lássam az arcát.

– Az orrodon? Hát persze, nagyon csinos orrod van.

Az álla a homlokomhoz ért.

– Nem, a gyerekeinken. A leendő gyerekeinken.

– Naná, mindent elterveztem. Hat év múlva, amikor már megvan a házunk, és rávettelek arra is, hogy feleségül gyere hozzám, akkor jönnek majd a gyerekek – mondta Tom mosolyogva. – A három ideálisnak tűnik.

– Három?

– Önzőség lenne, ha csak egy gyerekünk volna. Ha kettő lenne, folyton versenyeznének, de ha hárman vannak, akkor már tudnak egymásra vigyázni, mihelyst a legidősebb betölti a nyolcat.

– Oké, oké, szóval három kávészínű baba, de tejeskávé ám! Úgy, ahogy a nagyid rendelte!

*

Csak ültem a folyosón, és a telefonom megrepedt kijelzőjét bámultam várva, hogy Tom visszaír. Végül néhány perc elteltével visszasétáltam a váróba. Ahogy közeledtem, meghallottam a rendíthetetlenül szónokló Maggie-t.

– Jó pár évvel ezelőtt egy napon a volt férjem azt mondta, elugrik tankolni. És tudod, mi történt? Tizenöt órán keresztül odavolt! Amikor visszajött, azt mondtam neki: „Terrence, honnan szereztél benzint, Skóciából?” – Némi hatásszünetet tartott. – Utána azt mondtam neki, hogy szedje a sátorfáját. Ott volt nekem a gyerek, akit gondozni kellett, meg a fizetendő számlák, így aztán nem volt nekem időm semmilyen férfi zagyvaságaira! – Maggie elhallgatott, hogy megigazítsa a mellét. – Másnap aztán elmentem az orvoshoz, és így szóltam: „Na, idefigyeljen, kössön nekem rá egy csomót, többet én ugyan nem szülök!” Így, ahogy mondom. Az egyetlen gyerekem tizenöt éves, de csak a bajnak van. Semmi más nem érdekli, csak a smink, a fiúk, a műszempilla, meg hogy videókat töltsön fel a YouTube-ra. Nem ezért verekedte át magát ide az anyám Jamaicából! Nem bizony, nem azért, hogy az unokája elfeledkezzen mindenről, amit otthonról hozott! – Maggie összekulcsolta a karját, majd ismét leengedte maga mellé. – Folyton a templomba járok, és imádkozom. Imádkozom magamért, a lányomért és az unokahúgomért, és, Marina, csak abban bízom, hogy az Úr meghallgat!

Hogyan jutott idáig a néném és ez az idegen, hogy már a keresztnevükön szólítják egymást? Nem voltam olyan sokáig távol. Ledobtam magam a nagynéném mellé, és noha ő már befejezte a mondandóját, a szemben ülő nő még mindig élénken bólogatott.

– Mit mondtak? – kérdezte Maggie, és újra előkapta a fertőtlenítő gélt.

Próbáltam kitérni a kérdés elől.

– Semmi különöset. Csak egy kis női baj, tudod, hogy van az.

– Milyen női baj? – Maggie első generációs jamaicaiként jogot formált arra, hogy mindent tudjon másokról.

– Csak egy kis női baj – nyögtem erőlködve, és próbáltam meggyőző lenni.

Maggie-vel a kórház előtti buszmegállóban várakoztunk. Ő csak mondta a magáét, de nem tudtam igazán odafigyelni rá, mert a velünk szemben tornyosuló három gigantikus toronyházat bámultam, melyek olyan magasan nyúltak az égbe, hogy a sötét felhők csaknem belepték a felső szintjüket. Hátrahajtottam a fejem, és abban bíztam, hogy a legördülni készülő könnycseppek így a helyükön maradnak.

– Queenie, mit mondott az orvos? – méregetett a nagynéném. – Én nem veszem ám be ezt a női baj maszlagot! Harapófogóval kell kihúznom belőled?

Miből is gondoltam, hogy sikerült elterelnem a témáról a figyelmét?

– A méhnyakamat akarta megnézni, Maggie – böktem ki végül, és abban bíztam, hogy ez elég lesz neki. – Valami olyasmit mondott, hogy szűk.

Rám nézett, és először ingerültség terült el az arcán, amit aztán a döbbenet váltott fel.

– Jól hallottam? Muszáj kellemetlen helyzetbe hoznod? – sziszegte összeszorított fogakkal, miközben körbenézett. – Soha nem beszélünk nyilvánosan a lenti dolgainkról!

– De hát nem is mondtam ki azt a szót, hogy vagina. Csak annyit mondtam, hogy méhnyak – vágtam vissza.

A szája még jobban megfeszült.

– Mindegy is, jön a buszunk!

A 136-os busz lassan araszolt a Lewisham High Streeten, Maggie pedig minden megtett méteren legalább száz szót ejtett ki a száján.

– Tudod, akkoriban, amikor anya betelepült, a tudomásuk nélkül helyeztek fel implantátumokat és spirálokat a fekete nőkbe, hogy megelőzzék a teherbe esést. – Kevélyen felszegte a fejét. – Hogy nehogy szaporodjunk! Így, ahogy mondom! – Felhúzott szemöldökkel folytatta: – Ismered Glyndát, anya barátnőjét, aki valahányszor csak meglátogatja, kieszi a vagyonából? Na, ő például évekig nem tudott teherbe esni, és fogalma sem volt az okáról. Szóval be se kellett volna tetetned magadba azt a valamit. Nemcsak testi okok miatt, hanem politikai megfontolásból sem. Fogalmad sincs, mit csinál a testeddel!

Olyan vehemensen beszélt, hogy a hatalmas műanyag fülbevalói valóságos zenei aláfestést biztosítottak a mondókájához.

– A fekete nők teste nem igazán alkalmas az ilyen micsodákhoz. Utánaolvastál? A kémiai egyensúly felbomlása és a sötét színű pigmentek felszívódása mind-mind hatással vannak az agyalapi mirigyünkre meg a tobozmirigyünkre. Sőt, a daganatokra is!

Maggie felhagyott a szónoklattal, hogy megcsörgesse Dianát, én meg próbáltam ezalatt elérni Tomot. Három csörgés után az üzenetrögzítő kapcsolt be. Már elmúlt hat, biztosan végzett a munkával.

– Még mindig semmi válasz? – kérdezte Maggie.

– Micsoda? – bámultam kifelé az ablakon. – Tomot kérdezed? De, de, üzent, hogy otthon találkozunk.

Tisztában volt azzal, hogy nem mondok igazat, de a következő megállónál leszálltam, így nem maradt ideje arra, hogy tovább faggasson.

– Biztos vagy benne, hogy vasárnap nem akarsz velem tartani a templomba? Mindenkit szívesen látunk. Még azt is, aki lepaktált az ördöggel. – A szeme sarkából felém sandított. – A Jóisten még a könnyűvérűeket is megmenti.

Hitetlenkedve forgattam a szemem, miközben felpattantam.

– Hívlak holnap! – vetettem oda, miközben az emberek között szlalomozva leküzdöttem magam a buszról. Közben persze nagyon ügyeltem, hogy senkihez és semmihez ne érjek hozzá.

Megvártam, amíg a busz ajtajai bezáródnak, és integettem a nagynénémnek, ahogy továbbindult vele a jármű. A mi családunkban mindig ezt csináljuk. Idegesítő egy szokás, és valójában időpazarlásnak is tartom.

Amikor hazaértem, hideg volt a lakásban. Engedtem magamnak egy kád vizet, és nagy nehezen kikecmeregtem a ruháimból. Fintorogva vettem észre a ragacsos anyagot, ami a bugyim belsejéhez ragadt az ultrahangot követően, majd behajítottam a szennyeskosárba. Összegörnyedve a kád szélére ültem. A vérzés ugyan abbamaradt már, de a görcsök még nem szűntek meg.

A hajam köré tekertem a fejkendőmet, és beléptem a kádba. Csak ücsörögtem a vízben, és a hasamat birizgáltam. Minden alkalommal, amikor érzékenyebb részhez értem, összerezzentem. Miért történt mindez? Huszonöt voltam, és eszemben sem volt még gyereket vállalni. Hát persze, hogy nem! De azért mégiscsak jó lett volna, ha erről én dönthetek. A testemben ott volt a fogamzásgátlásra alkalmas eszköz, így igen, valahol persze én döntöttem arról, hogy nem akarok egy gyereket kihordani és felnevelni, de most nem is ez a lényeg.

– Készen lettem volna rá? – kérdeztem magamtól fennhangon, miközben a hasamat cirógattam. Az anyukám is huszonöt volt, amikor fogantam. Azt hiszem, ez elmond mindent arról, hogy mennyire felkészületlen lettem volna én is. Hátradőltem, és hagytam, hogy a zsibbadás átjárja a testemet, miközben a forró víz körülölelte hideg bőrömet.

Már éjfélre járt az idő, de Tom még mindig nem volt sehol. Nem bírtam aludni, mert úgy éreztem, a méhem menten kiszakad a helyéről, így aztán fogtam néhány dobozt, és elkezdtem a nappaliból beleválogatni a saját cuccaimat, hogy legalább úgy tűnjön, mintha készülnék valahová. Egy hógömb Párizsból, az első közös nyaralásunkról, egy már-már viccesen ocsmány porcelánszamár Spanyolországból, ahol a második közös szabadságunkat töltöttük, és egy szemet ábrázoló dísz Törökországból, a harmadik közös üdülésünk helyszínéről. Nagy gonddal csomagoltam el ezeket a tárgyakat, hiszen a kapcsolatunkra emlékeztettek. Több réteg csomagolópapírba bugyoláltam őket, és ragasztószalaggal rögzítettem is. Következtek a tányérok, majd a bögrék, de egyszer csak megálltam, kicsomagoltam a spanyolországi szamarat, és visszatettem a kandallópárkányra. Ha itt akarnék hagyni valamit, ami majd Tomot a kapcsolatunkra emlékezteti, akkor ez a szamár lenne az, mert ezt biztosan nem szeretném az új otthonomban látni. Folytattam a csomagolást addig, amíg már teljesen elvesztem a csomagolópapírokban és ragasztószalagokban. Csak annyi időre álltam meg, hogy leemeljek két bögrét a csepegtetőről. Az egyiken egy kidomborodó T, a másikon Q állt.

*

– Hogy lehet neked ennyi cuccod? – kérdezte Tom, miközben nekitámaszkodott egy doboznak, amin a „Vegyes holmik 7” felirat állt, és letörölte a homlokán gyöngyöző izzadságcseppeket. – Nekem csak egy pár kapucnis pulcsim van meg két pár zoknim.

– Nem tudom. Lehet, hogy gyűjtögető vált belőlem anélkül, hogy észrevettem volna? – kérdeztem, miközben a két kezembe fogtam az arcát. – De te akartál velem élni, szóval fogadd el, hogy ez van.

– Rendben. Nem bánok semmit – mondta, és csókolt lehelt a homlokomra. – Queenie, neked nagyon száraz a homlokod ahhoz képest, hogy elméletileg dobozokat emelgettél.

– Igen, talán valóban így van, csakhogy én inkább rendezkedek, semmint emelgetek – vágtam vissza. – Én gondoskodom arról, hogy a konyha feliratú dobozok biztosan a konyhába kerüljenek.

– Na, ha már a konyhában jársz, akkor főzhetnél egy teát.

– Hát igen, most hogy ezt említed, az okos barátnőd épp az imént találta meg a teáskannát, a tejet és a filtereket rejtő dobozt – mondtam. – Viszont fogalmam sincs, hol vannak a bögréink.

– Nézd meg a hátizsákomban, anya vett nekünk bögréket. Azt mondta, az összeköltözésünk alkalmából szeretne vele megajándékozni minket.

Az előszobában találtam meg Tom hátizsákját, és ahogy kinyitottam, láttam, hogy két díszdobozban egy-egy fehér bögre bújt meg. Elöblítettem őket, és elkészítettem a teát. Kanál hiányában az ujjammal halásztam ki a forró teafiltereket.

– Hogy lehet, hogy nem égeti az ujjad? – vetette oda Tom, ahogy a hóna alatt egy dobozzal besétált a konyhába.

– Égeti, csak nem hangoztatom – mondtam, és felé nyújtottam a forró bögrét. – Szép bögrék. Honnan szedte őket az anyukád?

– Fogalmam sincs – mondta Tom, és belekortyolt a teájába.

– Ó, várj, neked jutott a Q betűs – nyúltam a bögréért.

– Ez az enyém – mondta, és elhúzta, hogy nehogy elérjem. – Épp úgy, mint ahogy te is az enyém vagy – tette hozzá, és fél kézzel átölelt.

– Tudod, hogy ez egy kicsit más hangnemben ijesztően és birtoklóan hangzott volna?

– Ijesztő és birtokló – nevetett Tom, és újra kortyolt egyet a teából. – Ezek a tulajdonságaim tettek engem vonzóvá a számodra?

*

Addig pakoltam, amíg teljesen ki nem merültem. Álomba szenderültem a szófán, körbebástyázva az évek során felhalmozódott jelentéktelen cuccaimmal, amiket valószínűleg teljesen értelmetlenül cipeltem volna magammal egy életen át. Amikor másnap reggel felébredtem, a szomszéd szobából makacsul jelzett az ébresztőm. Tom még mindig nem ért haza. Épp a metrón ültem munkába menet, amikor úgy belenyilallt a hasamba a fájdalom, hogy előregörnyedtem.

Egy nő odanyújtott nekem egy műanyagzacskót.

– Ha mindenképp hányni akarsz, megtennéd, hogy ebbe teszed? Kora reggel senki sem kíváncsi arra, ahogy kitaccsolsz.

Késve lopództam az asztalomhoz, bekapcsoltam a gépemet, és egész délelőtt műmosolyt erőltettem az arcomra. A tévés ajánlók összekeveredtek a szórakozóhelyek listáival, így hát megkértem Leigh-t, hogy bogozza ki, mielőtt Gina, a főnökünk észrevenné. Egy nap majd tuti beint, hogy csináljam magam a saját munkámat, de amíg meghallgatom a pasija, Don akadozó DJ-karrierjének a legapróbb részleteit is, addig sok mindent hajlandó elnézni nekem.

Délben aztán átsétáltam Darcy íróasztalához, ami egy metálszürke szigetet képez az iroda nyugodtabb részén. Az asztalát Csendes Jeannel osztja meg, aki a világ legidősebb és egyben a The Daily Read legrégebb óta alkalmazásban álló főszerkesztő-helyettese. Halálsápadt, lepattant kinézetű nő volt, aki sehogy sem illett az iroda új csillivilli dizájnjához. Úgy tűnt, utál engem, jóllehet soha egy szót sem váltott velem. Mondjuk mással sem.

– Üdv, Jean – biccentettem felé.

Ingerülten bólintott egyet, mielőtt bedugta volna a fülét a meglepően menő fülhallgatójával. Rátettem a kezem Darcy fejére, és elkezdtem becopfozni erős szálú, barna haját, amit szerencsére ő is épp annyira élvezett, mint én, így nem járt érte figyelmeztetés a HR-osztály részéről.

– Légyszi, folytasd, ez szó szerint a legmegnyugtatóbb dolog a világon – mondta.

Pillantásom a monitorjára tévedt, és elkezdtem felolvasni az e-mailt, amit éppen írt.

„Simon, nem várhatod el tőlem, hogy úgy alakítsam az igényeimet és szükségleteimet, ahogy az neked megfelel. Tisztában vagy azzal, hogy mindketten más életszakaszban vagyunk, ám ahelyett, hogy megértést tanúsítanál, tulajdonképpen fegyverként használod ellenem…”

Csendes Jean ránk emelte a tekintetét, és ahhoz képest, hogy szinte sohasem használta a hangszálait, meglepően hangosan sóhajtott.

– Queenie, egy kicsit diszkrétebben, légy szíves! – csattant fel Darcy, és felém fordult. Világoskék szemét szinte belefúrta az én sötétbarna szemembe. – Ó, na, mi a baj? – kérdezte.

– Minden – nyögtem fel, és közben olyan erővel vertem a fejem az asztalába, hogy még Csendes Jean is ugrott egyet ültében.

– Oké, gyerünk, mondjad! – csivitelte Darcy, miközben bocsánatkérő pillantásokat lövellt Jean felé. Felemelte a fejem, és eltolt picit magától. Noha Darcyt ismerem a legrövidebb ideje, az összes barátom közül ő érzi a legjobban a rezdüléseimet. Együtt dolgoztunk, és az elmúlt három és fél év minden munkanapját együtt töltöttük és mindennap beszélgettünk. Ez pedig azt jelenti, hogy jobban ismerjük a másikat, mint saját magunkat.

Darcy nagyon szép, rózsás arcú nő, és úgy fest, mint a háborúban a katonafeleség, akinek a fotóját a férj éjszakánként csókkal borítja. Azt hihetnénk, hogy ez a fajta stílus a mai világban már idejétmúlt, de nála mégis működik.

Darcy betuszkolt a liftbe, így akaratlanul is ráléptem egy pasas lábára, akit sosem láttam azelőtt. Tweedzakót viselt, a szemüvege pedig túl nagynak bizonyult az arcához képest. Jóképűnek is gondoltam volna, ha az agyamat nem kötötte le volna teljesen az, hogy összetörték a szívemet. Rám nézett, és már szóra nyitotta a száját, hogy méltatlankodjon, de ehelyett csak bámult egy ideig, aztán inkább belemélyedt a telefonjába.

– Minden rendben lesz, Queenie – suttogta Darcy, miközben átölelt.

– Azt sem tudod még, hogy mi történt – súgtam neki vissza –, úgyhogy nem mondhatod ezt.

A lift megérkezett a legalsó szintre, kiözönlöttünk, és a számat kétszáz kilométer per órás sebességgel kezdték elhagyni a szomorúság, az elárultság és az elhagyatottság szavai.

– Fogalmam sincs, hogy mitévő legyek. Már olyan hosszú ideje nem működött a dolog, Darcy. Visszafordíthatatlanul elromlott – mondtam neki. Ahogy egyre idegesebb lettem ettől az ostoba helyzettől, úgy szaporáztam a lépteimet. – Minden egyes nap veszekszünk gyakorlatilag bármin, olyannyira, hogy elkezdett hazajárni a szüleihez hétvégére. Sőt, ha nagyon gáz a helyzet, akkor hétköznapokon is ott marad, és inkább ingázik. Peterborough-ból! Aztán most, a hétvégén, amikor egészen belemelegedtünk a vitába, azt mondta, hogy időre van szüksége, és jobbnak látja, ha elköltözöm.

– Uhhh – rándult meg Darcy arca. – Szerinted komolyan gondolta? Vagy csak dühből mondta?

– Darcy, halvány lila gőzöm sincs. Egész éjjel fennmaradtunk, hol beszélgettünk, hol veszekedtünk, és belementem, hogy három hónapra elköltözzek. A három hónap elteltével pedig újra átbeszéljük a dolgokat.

– Miért te költözöl el, amikor ő simán haza tud menni a szüleihez? Neked nincs ilyen lehetőséged – fűzte a karját az enyémbe Darcy.

– Azt mondta, hogy ő megengedheti magának, hogy ott maradjon egyedül, ugyanis az én fizetésem színvonala köszönőviszonyban sincs az ő rohadtul nagymenő webfejlesztői fizetésével.

– Pontosan így fejezte ki magát? – kérdezte Darcy szörnyülködve.

– Mindig is ilyen volt, ha pénzről volt szó, így aztán igazán nem kellene meglepődnöm azon, hogy felhasználja ellenem. – Darcy szorosabban átölelt. – Egyszerűen nem fér a fejembe, hogy miért nem rendesebb velem. Hisz tudja, hogy szeretem – puffogtam. – Mi az istenért nem látja ezt?

A káromkodás nem illett a nyilvános ebédlők világához, így Darcy kiterelt onnan, egyenesen az irodánkhoz közeli parkba. Azt hiszem, talán lehet parknak nevezni azt a pár foltnyi nedves földet és azt a néhány csupasz ágat, amit beton vett körül, hiszen azért jó látni valami kis természetre utaló jelet London kellős közepén. A csípős októberi levegő ellen úgy védekeztünk, hogy összesimultunk a fapadon, ami vészesen ingott alattunk, legfőképpen akkor, amikor a gesztikulációm erősen próbára tette.

– Tudja, hogy nem vagyok egyszerű eset, de hát ezt mindig is tudta. Miért nem lehet akkor most megértőbb velem? – néztem Darcyra kérdőn, de meg sem várva a válaszát, továbbfolytattam. – Elsülhet jól is a dolog. Szünetet tartunk, elköltözöm tőle, rendezem a gondolataimat, majd pár hónap elteltével minden jóra fordul, visszabútorozom, és boldogan élünk, amíg meg nem halunk.

– Mint Ross és Rachel, csak eltérő bőrszínnel? – vetette fel Darcy.

– Csak a Jóbarátokkal tudsz példálózni? – kérdeztem. – A Jóbarátokban alig volt fekete szereplő.

– Úgy vélem, csak egy kis időt és teret kellene hagynod neki. Amint kiköltözöl onnan, rá fog jönni, mennyire nehéz nélküled – fejtette ki Darcy, aki megoldáscentrikusként kitűnő ellenpólusa volt az én ösztönösségemnek, és annak, hogy képtelen voltam alaposan átgondolni a dolgokat. – Voltatok együtt az utóbbi időben?

– Nem mintha nem próbálkoztam volna – sóhajtoztam. – De minden alkalommal rossz ötletnek gondolta. Egy hónapja nem volt köztünk semmi.

Darcy arca megrándult.

– Megőrjít ez az egész. Bárcsak rendben lenne minden – mondtam, miközben a fejemet Darcy vállára hajtottam. – Mi van, ha tényleg vége?

– Nincs vége – próbált nyugtatni Darcy. – Tom szeret téged, csak most valami bántja. Mindketten szenvedtek a dologtól, ezt ne feledd! A büszkesége atomjaira fog hullani emiatt az egész szünetelős dolog miatt. A férfiak nem szeretik beismerni, hogy kudarcot vallottak, kiváltképp nem a párkapcsolatukban. Egyszer azt vetettem fel Simonnak, hogy tartsunk egy kis szünetet, erre ő egyből három alkalmat le is foglalt a terapeutájánál, sőt még szemöldökpiercinget is csináltatott. Majd rendbe jönnek a dolgaitok – mondta, és fejét a fejemre hajtotta. – Ó, és amúgy mit mondtak tegnap a kórházban? Tudod, a vizsgálat során.

– Jaj, minden rendben van. – Semmi értelme nem lett volna elmondani neki. – Csak a stressz miatt volt, vagy valami ilyesmi.

– Ugye Tom ott volt veled?

– Nem, már vasárnap este visszament Petersborough-ba. Azóta nem tudok róla semmit.

– Te most csak viccelsz, ugye? – kiáltott fel Darcy. – Szeretnél átjönni hozzánk pár éjszakára? Még mindig fáj a hasad? Gondodat viselnénk.

– Nem, köszi, megvagyok – feleltem.

Fájdalmaim már tényleg nem voltak, de a helyét átvette valami más. Valami, ami rám nehezedett, és nem is tudtam megmondani, hogy mi az.

El akartam ütni valamivel az időt, mielőtt hazatérek oda, ahol minden a kapcsolatom széthullására emlékeztet, így hát felkerekedtem, hogy Brixtonban vegyek néhány jamaicai gyümölcskenyeret. Reméltem, hogy így vissza tudom hozni újra az étvágyamat, végtére is mindig ezzel az étellel vigasztalódtam. Fellépcsőztem a metróaluljáróból, aztán megálltam a lépcső tetején, és levegőért kapkodtam.

Az utcai árusoktól felszálló füstölőillat csípte az orromat, ahogy a piac felé fordultam. Átugrottam egy gyanús pocsolyát, és átpasszíroztam magam a mindig hatalmasnak tűnő embertömegen. Eljutottam Brixton Village-ig, és ugyanazon az úton haladtam a karibi pékség felé, ami bevésődött az emlékezetembe akkor, amikor a nagyimmal a szombati bevásárlókörutunkat tettük meg. Befordultam a sarkon, és egyenesen a pékségbe sétáltam volna, csakhogy szembesülnöm kellett azzal, hogy ott már egy trendi burgerező nyílt, ami tele volt fiatal párokkal. A férfiak színes, túlméretezett ingeket viseltek, nőnemű társaik pedig színes, túlméretezett kabátokat.

Összevontam a szemöldököm, és hátráltam pár lépést. Mindenfelé elnéztem, aztán meggyőztem magam, hogy csak álmodtam a pékséget, majd visszamentem a burgerezőhöz. Megálltam ott egy percre, és próbáltam felidézni néhány konkrét emléket az ottlétemről.

*

– Halihó, Susie, hogy van mindig?

A nagyim rámosolygott a pult túloldalán álldogáló molettebb jamaicai nőre. Az egész pékséget édes illat járta át. Nem az az émelyítően édes, hanem az a melegen cukros, meghitt fajta. Felágaskodtam, hogy bepillanthassak a pult mögé. Meg akartam nézni, ahogy a patyolattiszta fehér köténye ráfeszült puha, kerek hasára.

– Köszönöm, drágám, jól vagyok, no és maga? – válaszolta arany fogát rám villantva. – Nahát, ez a kisgyermek milyen gyorsan nő!

– És milyen nagyra! – kottyantotta ki nagymamám a választ.

Mogorván emeltem rá a tekintetemet.

– Há’ mér nézel ilyen arccal? Csak azt mondta, hogy nősz, mint a gomba – lépett előre az üzlet hátsó feléből egy idősebb jamaicai férfi, hogy megnyugtasson.

– Jaj, ez a gyerek nagyon érzékeny ám, Peter – legyintett felém a mamám. – Mindegy is, egy buciért jöttem. Nem, ne azt, inkább azt a nagyobbat kérem. Tökéletes. Kérnék még kettőt a jamaicai kenyérből, egy fahéjas-gyömbéres tallért és egy kis piskótatortát a férjemnek, hogy egy kis mosolyt csaljak a savanyú képére.

A hölgy egy mosoly kíséretében átnyújtotta nekem a péksüteményekkel teli hatalmas barna zacskót.

– Segíts nagyanyádnak, nem lesz örökké itt neked!

– Miért kell Susie-nak ilyen morbidnak lenni? – suttogta nekem összeszorított ajkakkal nagymamám, ahogy sétáltunk a boltból kifelé. – A jamaicaiak néha túlságosan is közvetlenek.

*

Most, hogy az emlékezetem meggyőzött arról, hogy igazam volt, újraterveztem az úti célom, és a szemben lévő halas pult felé vettem az irányt.

– Elnézést! – szólítottam meg a halárust, aki épp néhány polipot szedett be a kirakatból és dobott bele egy lavórba. – Nem működött ott valamikor egy pékség? – mutattam a burgerezőre, aminek a fénye több más boltot és standot is bevont neon színeivel. Akkor vettem észre, hogy egész soknak a Végleg bezárt vagy az Elköltöztünk felirat szerepelt a lehúzott rolóján.

A halárus nem szólt egy szót sem.

– Sötétzöld volt a homlokzata, az ablakaiban kenyerek. Nem emlékszem a nevére – folytattam, miközben próbáltam nem odafigyelni a polipok mozgására.

– Elmentek – mondta végül a halas. Ledobta a lavórt, és beletörölte kezét a kötényébe. – Nem tudták fizetni a bérleti díjat – folytatta tört angolsággal. – Aztán meg jöttek ezek – mutatott a burgerbárra.

– Micsoda? – horkantam fel. – Hát mennyi itt a bérleti díj?

Hogy lehetséges annyira megemelni az árat, hogy azok az emberek, akik kifejezetten Brixtonba kényszerültek, hogy itt kezdjenek új életet és alakítsanak közösséget, egyszer csak kénytelenek legyenek távozni, és átadják a helyüket a profitorientált burgerezőknek?

Az eladó vállvonogatva elsétált, és hallottam, ahogy a vízhatlan csizmája minden egyes lépésnél cuppan egyet a nedves padlón.

*

Álltam a buszmegállóban, a hasam pedig újra elkezdett fájni. Előrehajoltam, vettem egy mély levegőt, és amikor felegyenesedtem, egy fekete BMW állt meg előttem. A basszus olyan erősen dübörgött belőle, hogy minden egyes ritmust ütésként érzékeltem. Az anyósülés melletti ablak leereszkedett, az orromat illatosított cigaretta füstje csapta meg. Hátráltam egy lépést.

– Hé, nagy popó! – kacagott fel az ismerős hang.

A régi szomszédom, Adi volt az, a nagyon jóképű pakisztáni pasas, aki mindig úgy festett, mint akit skatulyából húztak ki. A szakálla annyira precízen volt megnyírva, mintha lézerrel csinálták volna.

– Hogy van az a formás popsid, amióta elköltöztél a környékről? Hiányzom, ugye? – nevetett fel újra.

– Adi, hagyd abba! – ripakodtam rá zavaromban, és közelebb léptem a kocsijához. – Még a végén meghallanak az emberek!

Attól a perctől fogva, hogy beköltöztem apám házába, Adi hajthatatlanul próbált becserkészni, még akkor is, amikor már elvette feleségül a káprázatosan szép indiai barátnőjét, akivel akkor már nyolc éve együtt voltak. Ha bármikor összefutottam vele, nagyon tárgyilagosan és hosszasan értekezett arról, hogy a fekete nők jelentik a tiltott gyümölcsöt a muszlim férfiak számára. De leginkább a nagy fekete hátsókról karattyolt.

– Hazaviszlek, rendben? – mosolygott. – De csakis akkor, ha nem fogsz hányni. Láttam, hogy az imént előregörnyedtél.

– Jól vagyok, köszi – nyomatékosítottam a hüvelykujjamat felfelé mutatva.

– Akkor pattanj be az autóba, mert már itt is van a busz mögöttem – hajolt át, hogy kinyissa nekem az anyósülés felőli ajtót.

Már épp készültem nemet mondani, de hirtelen olyan fájdalom hasított belém, hogy alig bírtam megállni a lábamon. Bemásztam a BMW-be.

– Vigyázz a bőrre! – mondta olyan fejhangon, amilyet még sosem hallottam tőle korábban. – Ezek egyedi ülések!

Mihelyst becsuktam az ajtót, Adi olyan sebességgel indult el, hogy egy pillanatig úgy éreztem, egy nehézségi gyorsulást tesztelő szimulátorban ülök.

– Várj, hadd kapcsoljam be a biztonsági övem – mondtam, és ügyetlenül hátranyúltam az ülés mögé.

– Nyugi, mellettem biztonságban vagy – mosolyodott el ismét, és a combomra helyezte a tenyerét. A fény megcsillant a vastag ezüst karikagyűrűjén.

– Adi – szólaltam meg, miközben eltoltam magamtól. – Kezeket a kormánykerékre!

– Térjünk csak vissza arra, amiről az előbb beszéltünk – kezdett bele. – Hogy bírja nélkülem a formás popsid? Mintha nagyobb lenne valamivel.

– Pontosan ugyanakkora, mint volt, Adi.

Miért is kellett beszállnom az autóba? Még az is jobb lett volna, ha összeesek ott a megállóban.

A telefonom megrezzent a zsebemben. Előkaptam, és Tom üzenetét pillantottam meg a kijelzőn. A gyomrom fel-le liftezett.

– Meg tudom változtatni az életed, Queenie, ha érted, mire gondolok – tette vissza a kezét Adi a combomra. – Egy olyan csaj, mint te, meg egy olyan hapsi, mint én? Biztosíthatlak arról, hogy életed legjobb dugása lenne!

Otthagytam a kezét.

Amikor Adi kitett a lakásnál, és csikorgó kerekekkel elviharzott, csak álltam az ajtó előtt a kulccsal a kezemben, és rimánkodtam, hogy bárcsak Tom meggondolta volna magát, és most ott várna az ajtó túloldalán. Nem várt ott.

A lakás most is hideg volt. Bebújtam az ágyba, és megpróbáltam kisírni magamból a bánatomat, de hasztalanul. Nem lett jobb. Kyazike hívott közben. Kinyomtam. Aztán Maggie következett, akiről tudtam, hogy úgyis csak azt fogja mondani, hogy Jézus a válasz minden problémámra, így hát elutasítottam az ő hívását is. Ezután a nagyim csörgött, márpedig az ő hívásait soha nem lehet figyelmen kívül hagyni, így hát felvettem.

– Szia, nagyi! – mondtam krákogva.

– Mi a baj?

Mindig megérezte, ha valami nem stimmelt.

– Semmi.

– Tudod, hogy úgyis mindig kiszagolom, ha baj van, Queenie – morogta, így hát azt mondtam neki, hogy fáj a fejem.

– Tudom, hogy nem fáj a fejed. Nekünk sosem szokott fájni a fejünk. A fehér fiú az, ugye?

– Ne így emlegesd!

– Miért? Fehér, vagy nem? Nézd, ha szomorú vagy, akkor próbálj meg nem az lenni. Ha hagytam volna magam szomorkodni, amikor tizennégy évesen teherbe estem Maggie-vel, az szerinted hova vezetett volna? – A nagymamám összes tanácsa a karibi értékrendszer szerint fogalmazódott meg, amely azt várta volna tőlem, hogy belássam: az összes gondom triviális.

– Tudom, de akkoriban minden más volt.

– Asziszed, akkó könnyebb vót szenvedni? – A dialektusa mindig felerősödött, amikor önelégülten bíráskodott.

Ismét elszenderedtem a kanapén, ezúttal egy meleg vizes palackot a hasamhoz szorítva. Csobogó víz hangjára ébredtem. Feltápászkodtam, és elbotladoztam a fürdőszobáig. Ahogy áthaladtam a sötét lakáson, sorra kapcsoltam fel a villanyokat.

Tom a kád szélén ült, háttal nekem, és éppen a víz hőmérsékletét ellenőrizte a kezével.

Elzárta a hideg vizet, és felállt. Hatalmas teste enyhén megfeszült, amikor meglátott engem.

– Nem tudtam, hogy ébren vagy – mondta halkan. – Megijesztettél.

– Bocsi. Azt hittem, ma este már nem jössz haza.

– Túl sokáig dolgoztam, és lekéstem az utolsó vonatot, hogy hazamenjek – préselte ki magát mellettem az ajtón. – Még vagy egy percig kell bele engedni forró vizet.

– De hát ez az otthonod – szólaltam meg.

Nem felelt.

Nekiálltam vetkőzni, Tom pedig az ajtókeretnek támaszkodva ácsorgott. A garbóm nyaka a fejemre szorult, így Tom megcsodálhatta az egykoron fehér, mára már elszíneződött melltartóm és a vergődő felsőtestem.

– Látod, mi mindenből fogsz kimaradni, ha szünetet tartunk? – nevettem erőltetetten. A hangomat eltompította a ruha anyaga. Épp időben szabadítottam ki magam ahhoz, hogy lássam, ahogy forgatja a szemét, és végül elfordul.

– Úgy látom, össze is pakoltál. – Nem lehetett nem észrevenni az érzelmek hullámzását a hangjában. – Mikor költözöl? – köszörülte meg a torkát.

– Maradhatok jövő hétig? – kérdeztem, ahogy beszálltam a kádba, és elzártam a forró vizet. – Így akkor még pár napot együtt tölthetnénk.

Tom megrázta a fejét.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet lenne, Queenie – lehajtotta a vécé fedelét, és elfordulva tőlem leült rá. – Holnap megyek is vissza a szüleimhez.

– És mikor fogunk akkor beszélni? – kérdeztem elhaló hangon.

– Nem tudom, Queenie – támasztotta rá a fejét a tenyerére.

Belecsaptam a vízbe.

– A jó istenit neki, miért kell így viselkedned?

– Hogy mi van? – csattant fel. – Az elmúlt pár hónap egyszerűen borzalmas volt! Kezdjük azzal, hogy még mindig nem tettem túl magam azon a sok szaron, amit összehordtál az anyám születésnapján. Ráadásul te az egész kapcsolatunk alatt egyszer sem akartad megbeszélni a dolgokat!

Megállt bennem az ütő. Fogalmam sem volt arról, hogy így érez, arra meg végképp nem számítottam, hogy ennek hangot is ad.

– Soha nem mondtad el nekem, hogy mi a bajod – folytatta. – Soha! Csak magadba fordultál, sírtál és bezárkóztál a fürdőszobába, míg én kint ültem a padlón, és azt hajtogattam, hogy itt vagyok, ha beszélni szeretnél. De te soha nem akartál. Teljesen eltaszítottál magadtól!

– Mert az az én dolgom volt.

– Mindannyiunknak vannak dolgai, Queenie! – kiabálta Tom. – Próbáltam megbirkózni a te dolgaiddal, tényleg megpróbáltam!

– Tom – mondtam csendesen. – Akármilyen hülye is voltam, mindig megbocsátottál.

– Igen, így van – bámult lefelé a lábára Tom. – De nem vagyok biztos abban, hogy ezután is meg tudok bocsájtani.

Aznap éjjel ugyanabban az ágyban tértünk nyugovóra, és én hozzábújtam Tom hátához. Amikor másnap felébredtem, már hűlt helye volt. Az éjjeliszekrényemen ott várt egy bögre kihűlt tea, amelynek Q betűje kegyetlenül meredt rám.

Második fejezet

Ahelyett, hogy segítettem volna, csak bámultam a munkatársamat, Leigh-t, és a családunk barátját, Eardley-t, aki amúgy elnyerte a világ legkisebb költöztető embere címét, ahogy átpakolták az új otthonomba a több száznak tűnő dobozt és IKEA-s szatyrot, telis-tele könyvekkel, csecsebecsékkel és a ruháimmal.

Az új albérletem nem volt éppen ideális. Havi hétszázötven fontért ez volt a legolcsóbb szoba, amit csak találtam Brixtonban, egy viktoriánus házban, amelyet a megépítése óta szemmel láthatóan nem újítottak fel. Amikor megérkeztem a megtekintésre, kívülről omladozott, az ajtaját pedig gyom és borostyán nőtte be, a teljes előkertet is ellepte. Akkor sem tudtam, és azóta sem tudom, hogy valóban van-e odabent egy oszladozó tetem, de határozottan éreztem valami ismeretlen, nem észlelhető dolog átható szagát.

Amikor beléptem a házba, egy másik szag is megcsapott, nem meglepő módon ez sem volt éppen kellemesnek mondható. Noha a konyha színvilágát a barna és a bézs uralta, és meglehetősen elavult is volt, a néhány nyirkos falfolt ellenére teljesen elfogadhatónak tűnt, ámbár tudtam, hogy nem nagyon fogok ott főzőcskézni. És nem láttam magam előtt azt sem, ahogy a nappali mustársárga bársonykanapéján üldögélek.

– Már csak ez van hátra – mondta Eardley olyan erős yorkshire-i akcentussal, amely sehogy sem illett sötétbarna bőréhez és aranyfogához. Levágta a nagymamám fésülködőasztalát a földre. Ez a csorba, foltos darab volt a bútoraim közül a legfurább, és noha a költözködést kínszenvedéssé tette, mindenhová vittem magammal. Amikor kicsi voltam, órákon át figyeltem, ahogy az anyukám ebben a tükörben szépítkezett. Emlékszem, ott ültem az ágy szélén mögötte, és csak bámultam, ahogy a csavarókat egyesével kiveszi a hajából, majd apró, finom mozdulatokkal szakavatottan feltűzi a tincseit. Aztán közelebb húzódtam, hogy jobban lássam, ahogy különféle krémeket és kencéket ken az arcára. Akkor túl fiatal voltam ahhoz, hogy megértsem, mi mire jó, és igazából még a mai napig sem tudom.

Eardley homlokán izzadságcseppek csillantak meg, ahogy csípőre tette a kezét, és megnyújtózott mindkét oldalra, majd letörölte a homlokát a kék overallja ujjával.

– Csak egy szusszanásnyi idő kell, a hátam úgy fáj, hogy majd’ szétszakad.

Eardley mindig nagyon vidám volt, még az extrém körülmények ellenére is, sőt úgy is, hogy az utolsó utáni pillanatban kértem tőle segítséget. Azonban az én szívem apránként megszakadt, ahogy végignéztem, amint minden lehetséges alkalommal a földhöz vagy a falhoz veri a fésülködő-asztalkámat.

– Nem lehet, hogy ezt a részt átugorjuk, és máris végezzünk? – kérdezte Leigh beletúrva a festett szőke hajába. Az ég felé fordította arcát, és a nyakát nyújtogatta, hogy a libbenő fuvallatot minél jobban kiélvezze. Zöld szeme csak úgy ragyogott a napsütésben. – Az alapozóm színe pontosan megegyezik a bőrömével, viszont, ha tovább maradok a napon, akkor lebarnulok. És úgy már nem fog passzolni, Eardley!

– Oké, na akkor újra! – mondta Eardley, miközben ismét mindkét oldalra megnyújtóztatta szívós testét. – Csak kibírja a hátam valahogy.

Hagytam, hogy Eardley és Leigh szenvedjen meg a házba hurcolkodással, én meg felmentem a hálószobámba. Sötétebb, fakóbb és kisebb volt, mint amire emlékeztem. Penészfoltok éktelenkedtek a szoba négy sarkában, a kertre néző ablak kicsi volt és koszos, a bézs szőnyeg ócska, csak úgy, mint a ház többi része, a sárga falakat pedig foltok és repedések tarkították.

Három másodperccel később Leigh lépett be az új hálómba, miközben én az egyik penészfoltot tanulmányoztam. Vajon megnőtt azóta, hogy először láttam volna?

– Mész holnap a buliba? – faggatózott Leigh, lehuppanva egy halom dobozra.

– Úristen, milyen buliba? – Most már egy dobozon ágaskodtam, hogy közelebbről szemügyre vegyem a penészfoltot. Az utóbbi időben nem nagyon volt érkezésem bármiféle programtervet fejben tartani.

– Amit James szervez.

Értetlenül néztem rá.

– Fran pasija! – folytatta. – Tudod, Fran! Darcy barátnője még sulis korukból! Múlt héten hívtak meg minket.

– Ó, gyűlölöm azokat a bulikat.

Amikor Darcy először kezdett az ilyen típusú bulikba elhívni, akkor azt gondoltam, hogy mindez csupán valami társadalmi kísérlet része, ahol rejtett kamerával követik, ahogy egy feketét beszabadítanak a Made in Chelsea valóságshow-ba, hogy meglessék, mi fog történni. Végül rájöttem, hogy nincs ebben semmi bonyolult, szimplán csak vannak a puccos emberek, meg én.

– Senki sem azért jár bulikba, mert szeret odajárni – mondta Leigh. – Vagy azért megyünk, hogy megmutassuk másoknak, hogy jobbak vagyunk náluk, vagy azért, hogy kikapcsolódjunk.

– Te melyik kategóriába tartozol?

– Az első. De te, drágám, te az utóbbiba tartozol, és muszáj, hogy eltereld a figyelmedet Tomról és a szakításotokról vagy szünetetekről, vagy bánom is én, hogyan nevezitek.

– Van benne igazság – és azonnal el is kezdtem kutatni a dobozaim között, hogy találjak valamit, amit majd felvehetek. – De, ugye, te is ott leszel? – Hirtelen nagyon cikinek éreztem azt, hogy szükségem van rá. Még csak egy napja jöttem el Tomtól.

– Meglátom, hogy Don koncertje után be tudok-e ugrani. Nem ígérek semmit, de valószínűleg eléggé el leszek ázva – állt fel Leigh, és a piszkos ablakban tükröződő képére kacsintott.

Saját magamat is megleptem azzal, hogy vadidegenekkel költöztem össze. Már maga a lehetőség is rémülettel, félelemmel és egészséges mennyiségű undorral töltött el, de az évi huszonegyezer fontos bevételem körülbelül egy garázsra lett volna elegendő.

A lakótársaim nem tűntek gázosnak, de rettegtem annak a lehetőségétől, hogy fehérekkel éljek együtt, mert az öröklött karibi tisztaságmániám már a kényszerbetegség határait súrolta.

Abban nevelkedtem, hogy a nagyanyám elmosogat minden üveget, kartont, mielőtt berakná a hűtőbe. Sőt, kiakasztana a ruhaszárító kötélre, ha cipőben végigtrappolnék a házán.

Az nem számított, hogy Tommal éltem, mert őt kikupáltam, és volt néhány tisztaház-tesztidőszakunk, amikor a családja törökországi nyaralójában szálltunk meg, ami majdnem meg is tört minket.

A leendő lakótársaim körbevezettek a házban. A huszonkilenc esztendős Rupert nálam alacsonyabb volt, és ez szemmel láthatóan zavarta, ugyanis nem volt hajlandó a szemembe nézni. Lényegében csak egy sznob srác volt, aki szakállat és vitorláscipőt viselt zokni nélkül, persze, még szeptember végén is.

Nell, a lány, vagyis inkább nő, harmincöt, egy élelmiszerboltban dolgozott, a haját pedig kontyban hordta a feje búbján. Kettejük közül ő volt a kedvesebb, és máris beismerte, hogy gondjai vannak az alkohollal, amit rögtön be is bizonyított, amikor déli fél tizenkettőkor egy hatalmas pohár fehérborral a kezében nyitott nekem ajtót.

Lehet, hogy nem volt a legjobb, de sokkal-sokkal rosszabb is lehetett volna, ismerve a lakhatási lehetőségeket. Hogy a csudába él együtt hét ember, és osztozkodik csupán két fürdőszobán? Ez volt az első kérdésem, amikor megpillantottam Stockwell első szobáját a szűk négyemeletes ház legfelső szintjén. Mind a négy emelet egyadta káosz volt, ami, azt hiszem, elkerülhetetlen is, ha hét embert zsúfolnak egy ötszobás házba úgy, hogy a célnak csupán ímmel-ámmal alakították át. Legalább egy olyan esetről tudok, amikor a szobát egy nagy fehér lepedővel osztották ketté.

Vagy tíz bringán kellett átlépnem befelé menet, a konyha pedig annyira túlzsúfolt volt, mintha az itt lakók az edényekkel jengáznának.

A hálószoba egészen kicsi volt, kész rablás nyolcszáz fontért. Alig tudtam volna betuszkolni az ágyamat ide, nemhogy a könyveimet, amiktől soha nem akarok megszabadulni. Amikor a koszos esőkabátos, flipflop papucsos emberke, aki a Mi ketten sorozat egyik szereplőjének képzelte magát, kiengedett az első megtekintés után, és azt mondta, hogy keressük egymást, már mindketten tudtuk, hogy ez nem fog megtörténni.

A második hely, amit megnézem, egy camberwelli stúdiólakás volt. Abszolút nem az én pénztárcámnak való, de előtte néztem meg egy YouTube-oktatóvideót arról, hogyan alkudozzunk, és ki akartam próbálni élesben. A CityMapper térképét kellett használnom, hogy odataláljak, így talán nem is kérdés, hogy városnéző sétára lettem ítélve.

A környék nagyon szürkének tűnt, és ahogy sejteni lehetett, az alkalmazás tévútra vitt, így aztán egy parkon keresztül vágtam le az utat, ami ilyenkor télen nem volt igazán camberwellien zöld. A közepén egy játszótér állt.

Késésben voltam, így amikor végre ráfordultam az útra, ahol a lakás volt, és elhaladtam pár nigériai pasas mellett, akik a menő autóikban ülve dumáltak, már dőlt rólam a víz. Mire odaértem a huszonhármas számú házhoz, annyiszor pillantottam le a telefonom térképére aztán meg fel, hogy már úgy éreztem magam, mintha én volnék a bólogatós kutya az autók kalaptartóiról.

– Üdv, szépségem, te vagy az ötórási? – mondta egy dohányfüstszagú fickó erős lengyel akcentussal, miközben kikászálódott az épp mellettem parkoló autóból. Olcsó öltönyt viselt, és kopaszodott.

– Queenie vagyok, igen, és elnézést, csak eltévedtem. – Levettem a kabátomat, és a hátizsákom pántjára fűztem.

– Oké, semmi vész, de öt perc múlva már jön is a következő ember, szóval csak gyorsan, gyorsan! – Mosolya azt sugallta, készpénznek veszi, hogy elájulok tőle.

Miért kell ezt így csinálni? Hogy beszerveznek egyszerre negyven érdeklődőt, akik közül mind bepánikol, és sietve leperkálja a pénzt a lakásnak álcázott túlárazott, gondozatlan kis lyukakért?

Amikor végre bejutottunk, valódi akrobatamutatványokat kellett bemutatnom, hogy a testünk ne érjen egymáshoz az alig egynégyzetméternyi előszobában. Ahogy ott álltam a lakásban, azt próbáltam kimatekozni, hogyan tudnám ilyen kis helyre bezsúfolni akármelyik bútoromat is. Az ingatlanügynök tökéletesen megdöbbentett, amikor közölte velem a havi bérleti díjat.

– 1200 font? – sápítoztam, kezemet a számhoz kapva teljes megdöbbenésem jeléül. Tényleg sokkoló volt számomra.

– Nos, szépségem, ennyibe kerül az élet Londonban.

– A nevem Queenie – emlékeztettem. – Ennyibe kerül? Hiszen még egy mosógép sincs a lakásban.

– Semmi vész, van a közelben mosoda. Behajigálsz mindent egy zacskóba, végigcipeled az utcán, öt font, és máris megvagy.

– Sütő sincs.

– De akad hely mikrónak, nem? És nézd csak, van rezsó – kinyitotta a konyhaszekrény egyik ajtaját, és rámutatott a kétlapos elektromos főzőlapra, ami úgy meredt rám, mint ami tudja, hogy soha nem fog tudni eleget nyújtani számomra.

– De ez csak egyetlen szoba! A konyha a háló is egyben! Könnyedén megfőzhetném a bolognaimat az ágy széléről.

Az ingatlanügynök azt hangoztatta, hogy a lakásban minden teljesen korszerű, új és felújított, és noha a kerthasználat tilos, azért legalább az ablakomból ráláthatok. Amikor aztán kinéztem az ablakon arra a zsebkendőnyi kis zöld területre és a négy darab beton járdalapra, akkor persze megkérdeztem, merre található a kert többi része. Válaszul megpróbálta elterelni a figyelmemet azzal, hogy a fürdőszobába vezetett. Kitárta a szoba sarkában lévő ajtót, és intett, hogy kövessem. Kiszakítottam magam az ablakból elém táruló látvány bűvköréből, és beléptem. Le kellett hajolnom, annyira alacsony volt az ajtó, miközben a lámpa kapcsolóját próbáltam kitapogatni.

– Ó, igen, a lámpa itt van – vágott át a szobán, és megállt a bejárati ajtó melletti három kapcsolónál. – Ez a kettő a nagyszobához tartozik – mindkettőt fel és lekapcsolva éles spotlámpák szórták természetellenesen fehér fényüket először a konyha területére, majd a szoba közepére. – Ez pedig a fürdőszobáé – pöccintette fel a harmadik kapcsolót, és a fejem fölötti lámpa felgyulladt.

– Miért nincs ablak a fürdőszobán? – kérdeztem, és körbefordultam, hogy szemügyre vegyem a fürdőszoba összes részét, a táskám pedig mindenbe beleütközött: a zuhanykabinba, a szekrénybe és a mosdókagylóba.

– Ablak ugyan nincs, de van helyette szagelszívó – azzal kinyitott egy kis szekrényt a villanykapcsolók alatt, és megnyomott egy gombot.

Halk búgás indult be a fejem felett.

– Látod? A fürdőszobában minden új. Wellness zuhanyrózsa, újonnan beszerelt vécé, mosdó – sasszézott el mellettem az ingatlanos, miközben az arcunk majdnem összeért, és megnyitotta a mosdó csapját. Semmi nem jött belőle. Újra lenyomta. – Minden működni fog, mire beköltözöl.

– Nem hiszem, hogy ez nekem való lenne, de nagyon köszönöm, hogy időt szántál rám – mondtam, és két lépéssel a bejárati ajtónál termettem.

– Na, ne menj még el – mondta az ingatlanos közelebb lépve hozzám. – Van ám arra mód, hogy olcsóbb legyen.

Hátrébbléptem.

– Tudod, teszel nekem egy szívességet, aztán meg én neked – tette a vállamra a kezét, majd szép lassan lejjebb csúsztatta. Izzadó tenyere megakadt a gyapjú pulóveremen, ahogy a mellem felé siklott.