A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: Forward the Foundation

Doubleday and Company, Inc., New York, 1993

Fordította: Németh Attila

Copyright © 1993 by Nightfall, Inc.

All rights throughout the world are reserved to Asimov Holdings LLC.

Hungarian translation © Németh Attila, 1993, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2011, 2022

Cover art © Fred Gambino

Második, javított kiadás

A regény kiadónknál korábban Előjáték az Alapítványhoz címen jelent meg.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Balázs Éva

Tördelő: Gelányi Mariann

Borítófestmény: Fred Gambino

Borítóterv: Szabó Vince

ISBN 978-963-566-363-7

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

ETO DEMERZEL

MÁSODIK RÉSZ

I. CLEON

HARMADIK RÉSZ

DORS VENABILI

NEGYEDIK RÉSZ

WANDA SELDON

ÖTÖDIK RÉSZ

EPILÓGUS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Valamennyi hűséges olvasómnak

Első rész

ETO DEMERZEL

DEMERZEL, ETO – …Míg ahhoz kétség sem férhet, hogy Eto Demerzel nagyon is valós hatalommal rendelkezett a kormányban I. Cleon császár uralkodásának java része alatt, a történészek annál többet vitáznak szerepének mibenlétén. A klasszikus interpretáció szerint az osztatlan Galaktikus Birodalom utolsó évszázadának erős és könyörtelen elnyomói közé tartozott, ám egyes, a közelmúltban nyilvánosságot kapott revizionista nézetek azt bizonygatják, zsarnoksága jóindulattal párosult. Sok szóbeszéd kering Hari Seldonhoz fűződő kapcsolatáról, de semmi biztos nem tudható, különösen arról az epizódról, amely Laskin Joranum, az üstökösként feltűnt…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA{1}

1:

– Ismétlem, Hari – mondta Jugo Amaryl –, a barátod, Demerzel nagy bajban van. – A „barátod” szónak alig észrevehető hangsúlyt adott, ami azért kellőképpen éreztette utálatát.

Hari Seldon észrevette, de elengedte a füle mellett. Fölnézett trikomputeréről, és így szólt:

– Én is ismétlem, Jugo, ez badarság. – Aztán, hangjában egy csöppnyi ingerültséggel hozzátette még: – Miért rablod fölöslegesen az időmet ezzel az ismételgetéssel?

– Mert azt hiszem, fontos. – Amaryl kihívóan letelepedett egy székbe. Ezzel azt kívánta jelezni, hogy őt nem olyan könnyű kidobni. Ha már itt van, itt is marad.

Nyolc évvel ezelőtt még hőkutasként dolgozott a Dahl szektorban – a társadalmi ranglétra lehető legalacsonyabb fokán. Seldon emelte ki a nyomorból, és tette matematikussá, értelmiségivé – sőt, mi több, pszichohistorikussá.

A férfi soha egy percig sem felejtette el, ki volt régen, és kicsoda most, és hogy kinek köszönheti a változást. Ez azt jelentette, ha élesebb hangot kellett megütnie Hari Seldonnal szemben – természetesen csakis az ő érdekében –, akkor sem az idősebb ember iránt érzett tisztelete és szeretete, sem saját érdekei nem akadályozhatták meg benne. Ezzel az éles hanggal is tartozott neki.

– Nézd, Hari – mondta, és bal kezével közben a levegőt csépelte –, valami okból, amit képtelen vagyok fölfogni, te nagyra tartod ezt a Demerzelt. Én azonban nem. És senki más, akinek a véleményére adok – természetesen rajtad kívül –, nem kedveli. Engem személy szerint nem érdekel, mi történik vele, Hari, téged úgy látszik, igen, mégis kötelességem tudomásodra hozni a fejleményeket.

Seldon elmosolyodott, legalább annyira a másik őszinteségén, mint aggodalma fölöslegességén. Kedvelte Jugo Amarylt – sőt, nem is egyszerűen csak kedvelte. Egyike volt azon négy embernek, akikkel a trantori menekülés ideje alatt ismerkedett össze – a másik három Eto Demerzel, Dors Venabili és Raych. Hozzájuk hasonlóakkal azóta sem találkozott.

A maguk módján mind a négyen nélkülözhetetlenek voltak a számára. Jugo Amaryl például azért, mert gyorsan megértette a pszichohistória alapelveit, és azóta egyre újabb ötletekkel állt elő. Jó volt tudni, hogy ha vele, Seldonnal, valami történik, míg a tudományág matematikája nincs kidolgozva teljesen – márpedig iszonyú lassan haladtak az elébük tornyosuló akadályok miatt –, legalább lesz egy éles elme, aki folytathatja a kutatást.

– Sajnálom, Jugo – mondta. – Nem akartam türelmetlen lenni veled szemben, és hidd el, nagyon is érdekel az aggodalmad. Csak ez a munka, ez a tanszékvezetőség…

Ezúttal Amaryl mosolyodott el, és ha nem uralkodik magán, még tán föl is nevet.

– Sajnálom, Hari, csak az mulattat, mennyire alkalmatlan vagy az állásra.

– Ezt én is jól tudom, de majd beletanulok. A helyzet az, hogy minél ártalmatlanabbnak kell látszanom, márpedig senkit, senkit nem tartanak ártalmatlanabbnak a Streeling Egyetemen a Matematikai Tanszék vezetőjénél. Lényegtelen dolgokkal üthetem el az egész napot, és közben titokban folytathatom veletek a pszichohistóriai kutatásokat. A gond azonban az, hogy valóban lényegtelen dolgok töltik ki az időmet, így alig jut belőle… – Tekintete körbejárt az irodában, és végül megnyugodott a számítógépeken, amelyekhez csak neki és Amarylnak volt kulcsa. E kulcsok nélkül, ha bárki beindítja őket, olyan bonyolult rejtjelezéssel találja szemben magát, amit soha az életben nem fejt meg.

– Ha egyszer megérted majd a feladatod lényegét – mondta Amaryl –, kiosztod másokra, és onnantól kezdve lesz időd.

– Remélem – felelte Seldon kételkedve. – De mondd csak, mi olyan fontos Eto Demerzellel kapcsolatban?

– Egyszerűen az, hogy hatalmas császárunk vezérkari főnöke minden erejével lázadást igyekszik kirobbantani.

Seldon a homlokát ráncolta.

– Már miért akarna ilyesmit?

– Azt nem mondtam, hogy akarja. Egyszerűen csak teszi – akár tud róla, akár nem –, és néhány politikai ellenfele még alá is játszik. Nézd, nekem ez ellen semmi kifogásom. Szerintem ideális körülmények közt csak nyerhetnénk vele, ha elkergetnék a Palotából, el a Trantorról… sőt, a Birodalom határain túlra. De te, tudom, nagyra tartod, ezért figyelmeztetlek. És mert gyanítom, nem követed annyira a politikai eseményeket, amennyire kellene.

– Fontosabb dolgaim vannak – válaszolta Seldon szelíden.

– Mint a pszichohistória. Egyetértek. De hogy reménykedhetünk, hogy a kutatásaink valaha is sikerrel zárulnak, ha tudomást sem veszünk a politikáról? Úgy értem, a jelenkori politikáról. Mindig a most az a pillanat, amikor a jelen jövőbe fordul át. Nem tanulmányozhatjuk csak a múltat. A jelen és a közeli jövő az a két tényező, amelyekre támaszkodva eredményt mutathatunk föl.

– Úgy érzem – szólt Seldon –, ez a vita egyszer már lezajlott közöttünk.

– És le is fog még párszor. Egyelőre a szavaim úgy peregnek le rólad, mint a falra hányt borsó.

Seldon sóhajtott, hátradőlt a székén, és mosolyogva figyelte Amarylt. Akár rásüthette volna, hogy tiszteletlen, de a fiatalembernek a pszichohistória iránt érzett elhivatottsága mindent jóvá tett.

Amarylon még mindig látszottak hőkutaséletének nyomai. Széles válla és izmos teste nehéz fizikai munkához szokott emberről árulkodott. Még most sem hagyta magát eltunyulni, és ez Seldont is arra ösztökélte, hogy néha fölkeljen az asztal mellől. Benne nem volt meg Amaryl nyers izomereje, de a harcművészetek terén még mindig jól elboldogult – persze elmúlt már negyven, és ezt se csinálhatja örökké. Egyelőre azonban lelkesen sportolt. Hála a napi testmozgásnak, dereka karcsú maradt, és lába és karja sem hájasodott el.

– Nem hiszem el, hogy pusztán azért aggódsz Demerzelért, mert a barátom – mondta. – Valami más okod is van biztos.

– Nem nehéz rájönni. Míg Demerzel barátod helye biztos, te is nyugodtan dolgozhatsz itt az egyetemen.

– Na tessék. Tehát mégis érdekemben áll barátkoznom vele. Akkor meg mit nem értesz?

– Azt megértem, ha kihasználod. De minek barátkozni vele? Mellesleg, ha Demerzel elveszti a hatalmát, maga Cleon veszi át a Birodalom irányítását, és az csak meggyorsítja a hanyatlást. Ki sem dolgozhatjuk a pszichohistória gyakorlati módszereit, máris nyakunkon az anarchia, és akkor egész biztosan nem menthetjük meg az emberiséget.

– Értem. De tudod, én amúgy sem hiszem, hogy a pszichohistória segítségével megakadályozhatjuk a Birodalom bukását.

– Ha nem is akadályozhatjuk meg, mindenesetre a hatásait enyhíthetjük, nem igaz?

– Talán.

– Na látod. Minél tovább dolgozhatunk békében, annál nagyobb az esélye, hogy megakadályozhatjuk a bukást, vagy legalábbis csökkenthetjük a hatásait. Ebben az esetben pedig, visszafelé következtetve, talán előnyösebb, ha megmentjük Demerzelt, akár tetszik nekünk – mint például nekem –, akár nem.

– De hisz épp te mondtad, hogy szívesen látnád már a Palotán kívül, sőt távol a Trantortól és az egész Birodalomtól.

– Igen, de úgy mondtam, ideális körülmények közt. Márpedig mi nem élünk ideális körülmények közt. Szükségünk van az első miniszterre, még ha nem más is, mint az elnyomás és a zsarnokság megtestesítője.

– Aha. De miből gondolod, hogy a Birodalom jelenlegi állapotában az első miniszter elvesztése annak azonnali bukását okozná?

– A pszichohistóriából.

– Jóslásokra használod föl? Hiszen még az alapelveket se fektettük le. Miféle jóslatokat gyárthatsz így?

– Segítségül hívom az intuíciót, Hari.

– Az intuíciót bármikor segítségül hívhatod. De mi valami többet akarunk, nem igaz? Egy olyan matematikai módszert, ami megadja nekünk a jövő különböző irányokba való fejlődésének valószínűségét ilyen vagy olyan körülmények között. Ha belenyugszunk, hogy az intuíció vezessen bennünket, nincs is szükségünk pszichohistóriára.

– Az egyik nem feltétlenül zárja ki a másikat, Hari. Én mindkettőről beszélek, a kombinációjukról, ami talán többet adhat, mint a kettő külön-külön. Legalábbis míg meg nem találjuk a pszichohistória tökéletesítésének módját.

– Ha egyáltalán megtaláljuk – jegyezte meg Seldon. – De mondd csak, honnan fenyegeti Demerzelt a veszély? Mi az az erő, ami az ő megbuktatására törekszik? Különben biztos, hogy csupán megbuktatni akarják?

– Igen – felelte Amaryl, és arcára komor kifejezés ült ki.

– Akkor áruld el. Szánd meg tudatlanságomat.

Amaryl elvörösödött.

– Ne gúnyolódj, Hari… Na jó, biztos hallottál már Jo-Jo Joranumról.

– Természetesen. Az egy demagóg… Várj csak, honnan is jött? A Nishayáról, igaz? Jelentéktelen világ. Kecskepásztorok lakják, vagy valami ilyesmik. Minőségi sajtokat exportálnak.

– Az az. Mellesleg nem egyszerűen demagóg. Elég széles a követőtábora, és napról napra tovább erősödik. Állítása szerint a társadalmi igazságszolgáltatásért harcol, és azért, hogy az emberek nagyobb beleszólást kapjanak a politikába.

– Igen – bólogatott Seldon. – Ennyit én is hallottam. A szlogenje az: „A kormány a népé.”

– Nem egészen, Hari. Úgy szól: „A kormány a nép.”

Seldon újra bólintott.

– Hát, tudod, ez a gondolat még tetszik is nekem.

– Nekem is. És támogatnám is, ha Joranum komolyan gondolná. Csakhogy nem, legfeljebb mint első lépcsőfokot. Mint az út részét, nem mint eredményt. Meg akar szabadulni Demerzeltől. Azután már könnyen manipulálhatja majd Cleont. Joranum végül magához ragadja a trónt, hogy ő legyen a nép. Magad is mondtad, volt már ilyenre példa a Birodalom történetében, ráadásul manapság a vezetés már gyengébb lábakon áll, mint azelőtt. Egy olyan csapás, ami a korábbi évszázadokban csupán megremegtethette volna, most össze is zúzhatja. Egy polgárháború szétrombol mindenféle rendet, és a Birodalomnak esélye sem lesz a fölépülésre. Nekünk pedig nem lesz kész a pszichohistóriánk, hogy megmondhassuk az embereknek, mi a teendő.

– Értem, mit mondasz, de nem hinném, hogy Demerzeltől olyan könnyű megszabadulni.

– Te nem tudod, milyen erőt gyűjthet össze Joranum.

– Nem számít, milyet. – Seldon homlokán mintha egy gondolat árnyéka suhant volna át. – Vajon a szülei nevezték el Jo-Jónak? Olyan gyerekesen hangzik.

– A szüleinek ehhez semmi közük. Az igazi neve Laskin, meglehetősen gyakori a Nishayán. Ő választotta a Jo-Jót helyette, valószínűleg vezetéknevének első szótagjából.

– Annál nagyobb bolond, nem gondolod?

– Nem. A követői szeretik kántálni: „Jo…Jo…Jo…Jo”, vég nélkül. Egészen hipnotikus hatása van.

– Hát – mondta Seldon, és fölkészült, hogy visszatérjen trikomputeréhez, és beigazítsa a létrehozott többdimenziós szimulációt –, majd meglátjuk, mi lesz belőle.

– Tényleg ilyen közömbösen fogadnád? Mondom, a veszély bármelyik pillanatban valóságossá válhat.

– Dehogyis – torkolta le Seldon, és pillantása megfagyott, hangja megkeményedett. – Nem ismered az összes tényt.

– Miféle tényeket?

– Ezt majd egy másik alkalommal beszéljük meg, Jugo. Most folytasd a munkádat, Demerzel és a Birodalom gondját pedig hagyd csak rám.

Amaryl összeszorította a száját. Az engedelmesség szokása felülkerekedett.

– Igen, Hari.

De azért az ajtóban csak megfordult, és kibukott belőle:

– Nagy hibát követsz el.

Seldon halványan elmosolyodott.

– Nem hiszem, de tudomásul vettem a figyelmeztetésedet, és nem felejtem el. Mindazonáltal aggodalomra semmi okod.

Amikor azonban Amaryl után becsukódott az ajtó, Seldon mosolya lehervadt. Valóban semmi ok aggodalomra?

2:

Seldon ugyan nem feledkezett meg Amaryl figyelmeztetéséről, de nem is gondolt rá különösebben sokat. Épp hogy túlesett negyvenedik születésnapján, és a szokásos pszichológiai megrázkódtatás még mindig éreztette hatását.

Negyven! Többé már a legnagyobb önámítással sem nevezheti magát fiatalnak. Az élet eddig végtelen, feltérképezetlen messzeségként terült el szeme előtt, horizontja a távolba veszett. De ennek most vége. Nyolc évet töltött el a Trantoron, és az idő gyorsan telt. Újabb nyolc év, és kis híján ötvenéves lesz. Az öregkor ott leselkedik rá minden sötét zugban.

És igazából még hozzá sem kezdett a pszichohistóriához! Jugo Amaryl boldogságtól sugározva beszélt törvényekről, és egyenletlevezetéseit vakmerő feltételezésekkel ötvözte, melyek intuíción alapultak. De hogyan lehetne ellenőrizni a feltevéseket? A pszichohistória még nem érte el a kísérleti stádiumot sem. Teljes vizsgálatához pedig az elengedhetetlen. Egész világok szükségesek a kísérletekhez, melyek évszázadokig tartanak majd – és persze sikerük érdekében minden etikai megfontolást félre kell tenni.

Leküzdhetetlen problémával került szembe, ráadásul idegesítette minden egyes perc, amit a tanszék ügyei vettek el idejéből. A nap végén komor hangulatban sétált haza.

A séta rendszerint nyugtatóan hatott lelkiállapotára. A Streeling Egyetem magasba törő kupolája alatt egészen úgy érezhette magát az ember, mintha szabad térségen járna, ugyanakkor nem kényszerült elviselni az időjárás olyan szélsőségeit, mint amilyet Seldon a Császári Palotában tett első (és egyetlen) látogatása alkalmával tapasztalt. Voltak fák, gyepes területek, sétányok, akárcsak régi egyetemén, otthonán, a Heliconon.

Erre a napra a felhős ég illúzióját írta elő a program, a napfény (mely természetesen nem az igazi napból eredt) szabálytalan időközökként hol eltűnt, hol előtűnt megint. És a levegő egy kicsit hűvös volt, épp csak egy kicsit.

Seldon úgy érezte, az utóbbi időben egyre gyakoribbak az ilyen hűvös napok. Vajon a Trantoron takarékoskodni kezdtek az energiával? Vagy csak a hatásfok csökkent? Esetleg (s erre a gondolatra még jobban elkomorult) ő öregszik, és a vére válik egyre hígabbá? Kezét zakója zsebébe süllyesztette, nyakát behúzta.

Általában nem kellett tudatosan irányítania magát. Teste tökéletesen megtanulta már az utat az irodájától a számítógépszobáig, onnan pedig a lakásáig, és ugyanígy vissza. Eközben gondolatai messze jártak. Ma azonban öntudatlanságába egy hang hatolt be. Egy értelmetlen hang.

– Jo…Jo…Jo…Jo…

Halk, távoli hang volt, de fölébresztett benne egy emléket. Igen, Amaryl figyelmeztetése. A demagóg. Hát itt lenne az egyetem területén?

Tudatos parancsok hiányában a lábai vaktában indultak el, és végül az egyetemi park rétszerű, nyílt területén találta magát, amelyet rendszerint táncórákra, sportolásra és szónoklatgyakorlásra használtak.

A rét közepén most szép nagy csapat diák gyűlt össze, és lelkesen kántált. Egy emelvényen számára ismeretlen férfi állt, aki ritmusos, mély hangon beszélt.

De nem az az ember volt, nem Joranum. Őt látta már néhányszor a holovízióban. Amaryl figyelmeztetése óta Seldon mindenre fokozottan figyelt. Joranum nagydarab férfi volt, és mosolyában mindig egyfajta gonosz huncutság villogott. A képet sűrű, homokszőke haj és világoskék szemek tették teljessé.

Ez a szónok azonban kis termetű volt, ráadásul vékony, nagy szájú és fekete hajú. Seldon nem is figyelt a szavaira, csupán egyetlen jelszó maradt meg benne: „hatalmat az egyéntől a népnek”. A sokaság erre helyeslően fölordított.

Jól van, gondolta Seldon, de mégis, hogy akarja mindezt megvalósítani, már ha komolyan gondolja?

A tömeg utolsó sorai közt járt, és tekintetével ismerőst keresett. Észrevette Finangelost, egy természettan–matematika szakos hallgatót. Jó eszű, fiatal fiú volt, sötét bőrű, gyapjas hajú.

– Finangelos! – kiáltott oda neki.

– Seldon professzor – üdvözölte a fiatalember, miután pár pillanatig értetlenül bámult rá, mintha nem ismerné meg az előtte villódzó számítógép-terminál nélkül. Odatörtetett a tömegben. – Csak nem azért jött, hogy meghallgassa ezt a fickót?

– Nem, csupán meghallottam a zajt, és kíváncsi lettem. Ki ez?

– A neve Namarti, professzor úr. Jo-Jónak toboroz híveket.

– Azt hallom – felelte Seldon, és ismét fölfigyelt a kántálásra. Úgy tűnt, olyankor hangzik föl, amikor a szónok fontosabb ponthoz ér a beszédében. – De ki ez a Namarti? Nem ismerős a neve. Melyik tanszéken van?

– Nem az egyetemre való, professzor úr. Jo-Jo embere.

– Ha nem az egyetemre való, semmi joga engedély nélkül beszélni itt. Mit gondol, van neki?

– Fogalmam sincs, professzor úr.

– Akkor ideje megtudnunk.

Seldon már fúrta is be magát a tömegbe, de Finangelos elkapta a zakója ujját.

– Ne kössön bele, professzor úr. Nehézfiúk vannak vele.

A szónok mögött hat fiatal férfi állt, egymástól pár lépésnyire, szétvetett lábbal, karba fűzött kézzel, mogorván nézelődve.

– Nehézfiúk?

– Arra az esetre, ha valami gond támadna.

– Ez aztán már igazán beleütközik az egyetem szabályzatába. A „nehézfiúinak” soha nem adtak volna semmiféle engedélyt. Finangelos, értesítse a biztonsági szolgálatot. Mellesleg már rég itt kellene lenniük.

– Ha engem kérdez, szerintem nem akarnak összetűzést – morogta Finangelos. – Kérem, professzor úr, ne próbálkozzon semmivel. Ha akarja, elmegyek a biztonságiakért, de ígérje meg, hogy addig nem tesz semmit.

– Mire ideérnek, én talán már el is rendeztem mindent.

Megindult előre a tömegben. Nem is bizonyult nehéznek. A jelenlevők közül néhányan megismerték, a többiek meg látták vállán a professzori jelzést. Elérte az emelvényt, két kézzel rátámaszkodott, és kis nyögés kíséretében fölugrott az egyméteres alkotmányra. Bosszúsan arra gondolt, tíz évvel korábban még egy kézzel is megcsinálta volna, nyögés nélkül.

Fölegyenesedett. A szónok félbehagyta beszédét, és most gyanakodva, hűvösen őt méregette.

– Kérem az előadói engedélyét, uram – szólalt meg Seldon nyugodtan.

– Ki maga? – kérdezte a szónok érces hangon.

– Az egyetem tanári karának tagja – felelte Seldon ugyancsak hangosan. – Az engedélyét kérem, uram.

– Nincs joga engem kérdőre vonni. – A fiatal férfiak a szónok háta mögött közelebb gyűltek.

– Ha nincs engedélye, azt tanácsolom, azonnal hagyja el az egyetem területét.

– És ha nem hagyom el?

– Hát, meg kell mondanom, már riasztottam az egyetem biztonsági szolgálatát. – A tömeghez fordult. – Diákok! – kiáltotta. – Az egyetem területén érvényben van a szólásszabadság és a gyülekezési jog, de könnyen megvonhatják tőlünk mindkettőt, ha megengedjük, hogy idegenek a saját szakállukra…

Egy súlyos kéz csapott a vállára. Összerezzent. Megfordult, és szembe találta magát az egyik fiatalemberrel azok közül, akiket Finangelos „nehézfiúknak” nevezett.

– Tűnj el innen, de gyorsan – szólt a fickó erős akcentussal, amit Seldon hirtelen nem tudott hova tenni.

– Mit érnének azzal? – kérdezte. – Hisz a biztonságiak bármelyik pillanatban itt lehetnek.

– Ebben az esetben – mondta Namarti vad vigyorral – lázadás lesz. Mi nem ijedünk meg tőle.

– Hát persze, hogy nem – vágott vissza Seldon. – De itt nem lesz lázadás. Menjenek el szép csöndben. – Megint a hallgatókhoz fordult, és lerázta válláról a kezet. – Ugye egyetértenek?

Valaki a tömegben fölordított:

– Ez Seldon professzor! Rendes ember! Ne bántsák!

Seldon megérezte, a tömeg nem támogatja egy emberként. Tudta jól, néhányan szívesen vennék, ha valaki ellátná a biztonságiak baját. Ugyanakkor sokan ismerték és szerették őt, mások pedig egyszerűen nem tartották illendőnek, hogy a tanári kar tagja ellen erőszakot alkalmazzanak.

Női hang csendült:

– Vigyázzon, professzor úr!

Seldon fölsóhajtott, és végigmérte a szemben álló termetes fiatal férfiakat. Fogalma sem volt, mire mehet ellenük, még ha elég jók is a reflexei, elég feszesek is az izmai, és bármilyen tapasztalt verekedő is.

Az egyik nehézfiú megindult felé, természetesen tele önbizalommal. Szerencsére azonban nem túl gyorsan, így Seldon fölkészíthette korosodó testét a támadásra. Ráadásul a férfi előretartotta a kezét. Ez még könnyebbé tette a dolgot.

Seldon elkapta a karját, megcsavarta, aztán rántott egyet rajta (megint egy nyögéssel – miért kell neki folyton nyögnie?), és a fickó, részben saját lendületétől hajtva a levegőbe emelkedett. Hangos csattanással landolt az emelvény szélén, jobb válla szemmel láthatóan kifordult a helyéből.

Erre a váratlan fordulatra vad üvöltés tört föl a tömegből. Föltámadt a büszkeség a fiatalokban.

– Adjon nekik, prof! – ordította egy magányos hang. Mások is átvették a biztatást.

Seldon hátrasimította a haját, és igyekezett visszafogni szuszogását. Lábával letaszította a kificamodott vállú, nyögdécselő férfit az emelvényről.

– Na, van még valaki? – kérdezte közvetlen hangon. – Vagy hajlandóak most már békésen elvonulni?

Szembefordult Namartival és öt bérencével, és mivel ők határozatlanul hallgattak, ő szólalt meg ismét:

– Figyelmeztetem magukat. A tömeg az én oldalamra állt. Ha megpróbálnak bántani, darabokra szedik magukat… Na jó, ki következik? Rajta, de csak egyesével.

Az utolsó mondatnál megemelte a hangját, és ujjával apró, hívogató mozdulatokat tett. A sokaság fölüvöltött örömében.

Namarti flegmán állt tovább. Seldon elugrott mellette, elkapta a fejét, és a könyökhajlatába szorította. A hallgatók egymás után kapaszkodtak föl az emelvényre, azt ordítozva: „Csak egyesével! Csak egyesével!”, és elállták a testőrök útját.

Seldon erősen megnyomta a másik légcsövét, és a fülébe súgta:

– Higgye el, Namarti, tudom, mit csinálok. Évekig gyakoroltam. Ha csak egyet mozdul, és megpróbál kiszabadulni, összetöröm a gégéjét, úgy, hogy suttogásnál erősebb hangot többet életében nem tud majd kiadni. Ha félti a hangját, tegye azt, amit mondok. Mikor lazítok a fogáson, közölje a bérenceivel, hogy tűnjenek el innen. Ha bármi mást mond, az lesz az utolsó szó, amit normális emberi hangon kiejtett. És ha még egyszer meglátom az egyetem területén, nem lesz kegyelem. Befejezem, amit elkezdtem.

Egy pillanatra engedett a szorításon.

– Tűnjetek el, mind – hörögte Namarti. Az emberei sietve elkotródtak, sebesült társukat támogatva.

Mikor pár perccel később megérkeztek a biztonsági szolgálat emberei, Seldon így fogadta őket:

– Bocsánat, uraim, vaklárma volt.

Elhagyta a parkot, és tovább folytatta útját hazafelé, ha lehet, még a korábbinál is bosszúsabban. Olyan oldalát mutatta meg nyilvánosan, ami, úgy érezte, senkire sem tartozik. Itt Hari Seldon, a matematikus volt, nem pedig Hari Seldon, a rettenthetetlen verekedő.

Ráadásul, gondolta komoran, valószínűleg Dors fülébe is eljut a hír. Legjobb lesz, ha ő maga mondja el, különben olyan kiszínezett változatot fog visszahallani, amilyenhez képest a történtek csupán ártatlan játszadozásnak tűnnek majd.

Persze az asszony így sem lesz boldog.

3:

Nem is volt az.

Dors a lakásuk ajtajában várta, csípőre tett kézzel. Kinézetre szinte pontosan ugyanolyan volt, mint amikor nyolc évvel ezelőtt itt az egyetemen megismerte: karcsú, formás, göndör, vöröses-arany hajjal – az ő szemében gyönyörű, mások számára talán nem annyira, de hát ő sosem volt képes elfogulatlanul szemlélni az együtt eltöltött első pár nap után.

Dors Venabili! Ez jutott eszébe, amikor megpillantotta az asszony nyugodt arcát. Sok világon, még a Trantor más szektoraiban is, a szokáshoz híven föl kellett volna vegye a Dors Seldon nevet, de az a férfi szerint olyanná tette volna a kapcsolatukat, mintha tulajdonviszony lenne közöttük. Ezt ő nem akarta, bár tudta, a hagyomány messze a Birodalom korát megelőző időkben gyökerezik.

– Hallottam, Hari – szólt Dors halkan, és bánatosan megcsóválta a fejét. – Most mihez kezdjek veled?

– Egy csók például jólesne.

– Talán lehet róla szó, de előbb beszélnünk kell. Gyere be. – Az ajtó becsukódott mögöttük. – Tudod, drágám, nekem ott vannak az óráim, és mellettük a kutatás. Még mindig azon a rémségen, a Trantori Királyság történelmén dolgozom, ami, szerinted, elengedhetetlen a munkádhoz. Talán hagyjak abba mindent, hogy téged kísérgethesselek és védelmezhesselek? Hisz tudod, ez is a feladataim közé tartozik. Sőt, most inkább, mint valaha, hisz közel állsz már a célhoz.

– Hogy közel állok? Bárcsak úgy lenne. De semmi szükség rá, hogy megvédj.

– Valóban? Elküldtem már utánad Raychot, mert csak nem jöttél, én meg aggódni kezdtem. Általában előre szólsz, ha késni fogsz. Sajnálom, Hari, ha ez most úgy hangzik, mintha őrizetben tartanálak, de hát tényleg az őrződ vagyok.

– És az föl sem merült benned, kedves őrangyalom, hogy néha-néha ki akarok rúgni a hámból?

– Aztán ha valami történik veled, mit mondok Demerzelnek?

– Elkéstem a vacsoráról? Talán választottál valamit a konyha kínálatából?

– Nem. Rád vártam. Amíg te itt vagy, te választasz. Sokkal válogatósabb vagy, mint én, mármint az ételek területén. És ne tereld másra a szót.

– Raych nem mondta, hogy semmi bajom? Nem értem, mit kell még beszélnünk ezen?

– Amikor rád talált, már ura voltál a helyzetnek, és nem is ért vissza sokkal korábban, mint te. Nem ismerem a részleteket. Mondd, mit műveltél már megint?

Seldon vállat vont.

– Illegális gyűlés volt, Dors, és én föloszlattam. Az egyetem jókora bajba kerülhetett volna, ha nem teszem.

– Csak te intézkedhettél, senki más? Hari, vedd tudomásul, rég nem vagy már birkózó, hanem egy…

– Egy öregember? – vágott közbe Seldon.

– A verekedéshez öreg, igen. Negyvenéves múltál. Hogy érzed magad?

– Hát, kissé merev vagyok.

– El tudom képzelni. Addig játszod az elnyűhetetlen heliconi atlétát, míg a végén eltöröd majd egy bordád… Na, mesélj.

– Hát, mondtam már, hogy Amaryl figyelmeztetett: Demerzelt nagy bajba sodorhatja a demagóg Jo-Jo Joranum.

– Jo-Jo. Igen, ennyit én is tudok. Mi az, amit nem? Mi történt ma?

– Propagandabeszédet tartottak a parkban. Jo-Jo egyik embere, valami Namarti szónokolt a hallgatóknak…

– Gambol Deen Namarti, Joranum jobbkeze.

– Hát, ezt te jobban tudod. Na szóval, ott ágált a tömeg előtt, de persze mindenféle engedély nélkül. Gondoltam, biztos lázadást akar szítani. Úgy kell az nekik, mint egy falat kenyér. Ha akár csak egy rövid időre is bezárathatnák Demerzellel az egyetemet, egyből nekiesnének az oktatás szabadságának megsértése címén. Mindenért őt okolnák. Ezért aztán megakadályoztam a dolgot. Elzavartam őket, nem lett lázadás.

– Látom, büszke vagy.

– Miért ne? Nem is rossz eredmény egy negyvenéves öregembertől.

– Ezért csináltad? Hogy bebizonyítsd, nem vagy még öreg?

Seldon gondosan kiválasztotta vacsorára a menüt, csak aztán szólalt meg.

– Nem. Tényleg aggasztott, hogy az egyetem ilyen fölöslegesen bajba kerülhet. És persze aggódtam Demerzel miatt is. Attól tartok, Jugo rémtörténetei jobban hatottak rám, mintsem eddig bevallottam volna. Tudom, Dors, bolondság az egész, hiszen Demerzel megvédi magát. Nem tudnám ezt megmagyarázni senki másnak, csak neked. – Mély lélegzetet vett. – Hihetetlen megkönnyebbülést jelent számomra, hogy legalább veled beszélhetek róla. Csak mi ketten tudjuk, meg Demerzel – legalábbis azt hiszem, más nem –, hogy az első miniszter sérthetetlen.

Dors megérintett egy falba mélyesztett kapcsolót, mire a nappali ebédlőrészét halvány barackszínű fény árasztotta el. Harival odasétáltak a terített asztalhoz. Alighogy leültek, befutott a vacsora is – ilyen idő tájt már nemigen tapasztalhattak fennakadást –, és Seldon közömbös arccal nekilátott. Régen megszokta már, hogy társadalmi helyzetükből adódóan nem kell az egyetem ebédlőiben étkezniük.

Seldon élvezte a fűszerek ízét, melyekkel mükogéni látogatásuk alkalmával ismerkedett meg. Valójában ez bizonyult az egyetlen figyelemre méltó dolognak abban a férfiak uralta, bigottan vallásos, csak a múltjának élő szektorban.

– Hogy érted, hogy „sérthetetlen”? – kérdezte halkan Dors.

– Ugyan már, drágám, hisz tudod. Képes megváltoztatni az emberek érzelmeit. Ha Joranum igazán veszélyessé válik, egyszerűen… – kezével határozatlan mozdulatot tett – …megváltoztatja. A maga oldalára állítja.

Dors erre sértett arcot vágott, és a vacsora végéig szokatlan csend telepedett rájuk. Csak akkor szólalt meg az asszony, amikor már a maradékokat edényestül, evőeszközöstül ledobták az asztal közepén nyíló hulladékcsúszdába, és visszacsúszott rá az automata fedő.

– Nem szívesen beszélek erről, Hari, de nem akarom, hogy ártatlan természeted olyan következtetésekre vezessen, amelyek nem felelnek meg a valóságnak.

– Az ártatlan természetem? – A férfi elfintorodott.

– Igen. Sosem beszélgettünk még erről. Azt se gondoltam, hogy egyáltalán szóba kerülhet, de ha már így alakult… Demerzelnek is vannak gyenge pontjai. Korántsem sérthetetlen, tehát Joranum valódi veszélyt jelent számára.

– Ezt komolyan mondod?

– Hát persze. Te nem értheted meg a robotokat, különösen nem egy olyan összetett példányt, mint Demerzel. Én viszont igen.

4:

Ismét rövid csend következett, de csak mert Seldon figyelmét lekötötték rajzó gondolatai.

Igen, igaz. A felesége furcsamód tájékozott a robotok terén. Hari az évek során számtalanszor eltöprengett ennek okán, de végül föladta, száműzte a gondolatot agya legtávolabbi zugába. Ha nincs Eto Demerzel – a robot –, ő sosem találkozott volna Dorsszal. Dors ugyanis Demerzelnek dolgozott. Az első miniszter „jelölte ki” nyolc esztendővel ezelőtt Seldon mellé, hogy védelmezze őt a Trantor különböző szektorain át vezető menekülése során. Habár Dors azóta a felesége, társa, „jobbik énje” lett, Hari még mindig sokat gondolt különös kapcsolatára a robot Demerzellel. Ez volt az asszony életének egyetlen olyan része, ahol ő amolyan betolakodónak érezte magát, akit nem látnak szívesen. És ez fölidézte benne mind közül a legfájdalmasabb kérdést: Vajon csupán azért maradt vele Dors, mert engedelmességgel tartozik Demerzelnek, vagy valóban szereti? Kétségbeesetten hinni akart az utóbbiban, ám ugyanakkor…

Boldogságának Dors Venabilivel ára volt. Egy kikötés, melyet annál is szigorúbbnak érzett, mivel sosem beszéltek róla, még csak nem is említették. Az egész hallgatólagos megegyezésen alapult.

Seldon megértette, hogy Dorstól mindent megkap, amit egy feleségtől elvárhat. Persze gyermekük nem lehetett, de ő nem is számított rá, sőt, az igazat megvallva nem is nagyon szeretett volna. Ott volt neki Raych, akit legalább annyira fiának érzett, mintha az ő génjeit örökölte volna – talán még jobban.

A puszta tény, hogy Dors most eszébe juttatta a kikötés tárgyát, egyezményük megszegését jelentette, azét az egyezményét, ami annyi éven át biztosította békéjüket és boldogságukat. Seldonban halvány, de egyre növekvő harag támadt.

Mégis megpróbálta megint félrelökni azokat a gondolatokat, kérdéseket agya legrejtettebb zugaiba. Rég beletörődött már, hogy elfogadja az asszony őrangyalszerepét maga mellett. Elvégre vele osztotta meg otthonát, asztalát és ágyát, nem pedig Eto Demerzellel.

Álmodozásából Dors hangja térítette magához.

– Azt kérdeztem: Csak nem duzzogsz, Hari?

Seldon kissé megijedt. Az asszony hangjából sürgetést érzett ki, ami rádöbbentette, hogy az elmúlt percek során valószínűleg teljesen elmerült saját gondolataiban.

– Bocsáss meg, drágám. Nem duzzogok… Legalábbis nem kifejezetten. Csak azon töprengtem, hogy kéne reagálnom a kijelentésedre.

– Arra, amit a robotokról mondtam? – Az asszony hihetetlen nyugalommal ejtette ki a szót.

– Azt mondtad, én nem tudhatok annyit róluk, amennyit te tudsz. Hogy kéne reagálnom erre? – Szünetet tartott, aztán csöndesen hozzátette (pontosan érezve, mekkora kockázatot vállal): – Már ha nem akarlak megsérteni.

– Nem azt mondtam, nem tudhatsz róluk. Ha már idézni akarsz, idézz pontosan. Azt mondtam, nem értheted őket annyira, mint én. Biztos vagyok benne, hogy tudni sokat tudsz, talán nálam is többet, de a tudás és a megértés két különböző dolog.

– Nézd, Dors, te most szándékosan paradoxonokban beszélsz, csak hogy bosszants. Egy paradoxon pedig olyan kétértelműségekből ered, amelyek, akár akarva, akár akaratlanul félrevezetik az embert. Én nem szeretem ezt sem a tudományban, sem a társalgásban, hacsak nem viccnek szánja az illető. A jelen esetben azonban, úgy érzem, nem ez a helyzet.

Dors fölnevetett, úgy, ahogy csak ő tudott, halkan, mintha az öröm olyan értékes dolog lenne, amit vétek másokkal megosztani.

– Téged azonban a paradoxonok nagyképűvé tesznek, és olyankor rettentő vicces vagy. Na jó, megmagyarázom. Nem szándékom ugyanis téged bosszantani. – Megpaskolta a férfi kezét, és Seldon legnagyobb megdöbbenésére ekkor látta, hogy mindeddig ökölbe szorítva tartotta.

– Rengeteget beszélsz a pszichohistóriáról – folytatta Dors. – Legalábbis nekem. Észrevetted?

Seldon megköszörülte a torkát.

– Ezt, ha tudod, bocsásd meg nekem. A program természeténél fogva a lehető legtitkosabb. A pszichohistória csak akkor működik, ha az alanyául szolgáló emberek nem sejtenek róla semmit. Ezért aztán csak Jugóval és veled beszélgethetek róla. Jugo számára az egész csak intuíció. Az az ember egy zseni, de hajlamos fejest ugrani a sötétségbe, ezért az én feladatom őt folyton visszarángatni. Ugyanakkor nekem is megvannak a magam vad gondolatai, és olyankor sokat segít, ha hangosan kimondhatom őket, pláne… – és elmosolyodott – …ha látom rajtad, hogy egyetlen szót sem értesz az egészből.

– Igen, én vagyok a legtökéletesebb hallgatóságod, és ez engem nem zavar. Igazán nem zavar, Hari, úgyhogy ne akarj most egyszerre változtatni a szokásaidon. Természetesen a matematikai fejtegetéseid nagy részét nem értem. Én csupán történész vagyok, még csak nem is tudománytörténész. Jelenleg időm nagy részét az ökonómia politikára gyakorolt hatásainak vizsgálata tölti ki…

– Igen, és ezen a téren én vagyok a te legtökéletesebb hallgatóságod. Még nem tűnt föl neked? Ha eljön az ideje, az eredményeidet még a pszichohistóriában is fölhasználhatom, és akkor nélkülözhetetlen lesz számomra a segítséged.

– Jó! Most, hogy tisztáztuk, miért maradsz velem – mindig sejtettem, nem káprázatos szépségem van ilyen nagy hatással rád –, hadd folytassam a mondókámat. Tudod, olyankor, amikor előadásod elkanyarodik a szigorúan matematikai megközelítésektől, néha már-már úgy érzem, fölfogom, miről beszélsz. Több alkalommal is elmagyaráztad nekem azt, amit te a minimalizmus szükségletének nevezel. Ezt például, azt hiszem, értem. Arra gondolsz…

– Tudom, mire gondolok.

Dors megbántott arcot vágott.

– Ne olyan gőgösen, kérem. Nem neked akarom elmagyarázni, hanem magamnak. Azt mondtad, te vagy az én legtökéletesebb hallgatóságom, hát viselkedj is úgy. A tisztesség egyforma elbírálást kíván mindkét oldalon, nem igaz?

– Persze hogy igaz, de ha most rám fogod, hogy gőgös vagyok, amiért egyetlen apró…

– Elég! Csönd legyen!… Na. Te magad mondtad, hogy a minimalizmus az alkalmazott pszichohistória legfontosabb tényezője, amennyiben az ember egy nem kívánt fejlődési irányt föl akar cserélni egy kívánatossal, vagy legalább egy kevésbé rosszal. Azt mondtad, a változtatásnak olyan aprónak, olyan minimálisnak kell lennie, amilyen csak lehet…

– Igen – szólt közbe mohón Seldon –, méghozzá azért…

– Nem, Hari. Én próbálom elmagyarázni. Mindketten tudjuk, hogy te tisztában vagy ezekkel a dolgokkal. Tehát azért szükséges a minimalizmus, mert minden változtatás ezernyi mellékhatást vált ki, melyek közül nem mindegyik hasznos. Ha a változtatás túl nagy, és túl sok a mellékhatás, az események végkifejlete eltávolodik a kívánatostól, és teljességgel kiszámíthatatlan lesz.

– Úgy van – mondta Seldon. – Ez a káoszeffektus lényege. A probléma csak az, vajon van-e olyan kellőképpen apró változtatás, ami legalább viszonylag előre látható következményeket eredményez, vagy az emberi történelem elkerülhetetlenül és megváltoztathatatlanul kaotikus? Kezdetben ez a gondolat vezetett arra a meggyőződésre, hogy a pszichohistória nem…

– Tudom, de hagyd befejezni, amit elkezdtem. Hogy van-e kellőképpen apró változtatás, az nem érdekes. A lényeg az, minden a minimálisnál nagyobb beavatkozás káoszt eredményez. A kívánt minimum tehát a nulla, vagy a hozzá legközelebbi mennyiség. És ez a legnehezebb: megtalálni a lehető legkisebb változtatást, ami mégis több a nullánál. Ha jól értem, erre gondolsz, amikor a minimalizmus szükségességét emlegeted.

– Többé-kevésbé – felelte Seldon. – Természetesen, mint mindig, a témát sokkal tömörebben és egyértelműbben lehet megfogalmazni a matematika nyelvén. Például…

– Kímélj meg – torkolta le Dors. – Mivel tudod ezt a pszichohistóriáról, Hari, tudhatnád Demerzelről is. A tudás megvan, de a megértés nincs, mert láthatólag eddig fel sem vetődött benned, hogy a pszichohistória szabályszerűségeit alkalmazd a Robotika Három Törvényére.

– Most én nem értem, mire akarsz kilyukadni – válaszolta Seldon fakó hangon.

– Az ő esetében is érvényes a minimalizmus elve, nem igaz, Hari? A Robotika Első Törvénye szerint egy robot nem tehet kárt emberi lényben. Ez a legfontosabb szabály a közönséges robotok számára, de mivel Demerzel különleges, rá elsődlegesen a Nulladik Törvény érvényes, ami tehát még az Elsőt is megelőzi. A Nulladik Törvény leszögezi, hogy egy robot nem okozhat kárt az emberiségnek. Ettől pedig Demerzel ugyanabba a kutyaszorítóba kerül, amelyikben ti is vergődtök a pszichohistóriával. Érted már?

– Kezdem.

– Remélem is. Ha Demerzel képes emberek érzelmeit megváltoztatni, azt a nemkívánatos mellékhatások kiküszöbölésével kell tennie. Mivel pedig ő a császár vezérkari főnöke, ezek a mellékhatások igazán szép számmal jelentkezhetnek.

– És hogy illik ez a jelen helyzetre?

– Gondolkodj! Nem mondhatod el senkinek, persze engem kivéve, hogy Demerzel robot, mert ő így változtatott rajtad. De vajon mennyi volt ez a változtatás? El akarod mondani az embereknek, hogy ő robot? Rontani akarod a tekintélyét, amikor tőle függ a biztonságod, meg az anyagi és egyéb támogatás, amit kapsz? Hát persze, hogy nem. Az a változtatás, amit rajtad végzett, nagyon apró volt, de ahhoz épp elég, hogy el ne áruld őt véletlenül egy óvatlan pillanatban. Egy ilyen mikroszkopikus változtatásnál szinte nincsenek is mellékhatások. Az ehhez hasonlók segítségével irányítja Demerzel a Birodalmat.

– Na és Joranum esete?

– Az nyilvánvalóan egészen más, mint a tiéd. Ő, ki tudja, milyen okból, megváltoztathatatlanul szembehelyezkedett Demerzellel. Az első miniszter kétségkívül közbeavatkozhatna, de azzal Joranumnál olyan pálfordulást idézne elő, aminek beláthatatlanok lennének a következményei. Nem vállalhatja a kockázatot, hogy kárt tesz Joranumban, vagy a kiszámíthatatlan mellékhatások kárt tesznek az egész emberiségben. Békén kell hagynia Joranumot, amíg nem talál valami megfelelőképpen kis változtatást – kis változtatást –, ami nagyobb baj nélkül megoldhatja a helyzetet. Ezért van igaza Jugónak, és ezért sebezhető Demerzel.

Seldon nem válaszolt. Mintha teljesen elmerült volna gondolataiban. Csak percekkel később szólalt meg:

– Ha Demerzel nem tehet semmit, nekem kell lépnem.

– Ha ő nem tehet semmit, mit tudnál te?

– Az én esetem más. Engem nem kötnek a Robotika Törvényei. Én nem törekszem megszállottan a minimalitásra. Először is, látnom kell Demerzelt.

Dors enyhén idegesnek látszott.

– Biztos? Nem lenne bölcs dolog nagydobra verni kettőtök kapcsolatát.

– Eljött az a pillanat, amikor már nincs értelme tovább tagadni. Persze nem trombitaszóra vonulok be hozzá, úgy, hogy közvetít a holovízió, de mindenesetre beszélnem kell vele.

5:

Seldont dühíteni kezdte az idő múlása. Nyolc évvel ezelőtt, amikor a Trantorra érkezett, azt tehetett, amit akart. Legfeljebb egy szállodaszobányi holmit hagyhatott hátra, és oda mehetett a bolygó szektorai közül, ahová csak akart. Most hirtelen tanszéki ülések szakadtak a nyakába, meghozandó döntések, elvégzendő munkák. Nem egykönnyen szabadulhat el, hogy meglátogassa Demerzelt, ám neki is foglalt csaknem minden ideje. Mindkettejüknek megfelelő időpontot találni nem bizonyult egyszerűnek.

És persze Dors is egyre a fejét csóválta.

– Nem tudom, mire készülsz, Hari.

– Én magam sem tudom, Dors – felelte a férfi türelmetlenül. – Remélem, addigra rájövök, mire Demerzel elé kerülök.

– Legfontosabb kötelességed a pszichohistória. Ezt fogja mondani.

– Talán. Majd meglátjuk.

Aztán, épp amikor sikerült egyeztetnie egy időpontot az első miniszterrel, nyolc napon belülre, irodájának fali képernyőjén egyszer csak egy üzenet jelent meg, kissé régies betűkkel, és ehhez illő enyhén régies fogalmazással: SZERETNÉK MEGHALLGATÁST KIESZKÖZÖLNI ÖNNÉL, SELDON PROFESSZOR.

Seldon döbbenten nézte. Még a császárral szemben sem használtak ilyen régies kifejezéseket.

Az aláírást sem egyszerűen odanyomtatták, mint szokás szerint. Cirkalmas kézírás volt, mégis tökéletesen olvasható. Az egész olyannak tűnt, mint egy nagy művész néhány ecsetvonással vászonra vetett vázlata. Az aláírás így szólt: LASKIN JORANUM. Tehát személyesen Jo-Jo akart meghallgatást kieszközölni.

Seldon azon vette észre magát, hogy kuncogni kezd. Pontosan megértette, miért a régi nyelvezet, és miért a kézírás. Ezektől az amúgy egyszerű kérés sokkal érdekesebbé vált. Nem érzett túl nagy késztetést, hogy találkozzon a férfival – legalábbis normális körülmények között nem. De vajon miért vetette be ezt a művészieskedő archaizálást? Erre kíváncsi volt.

Megbízta a titkárnőjét, egyeztesse a találkozó időpontját és helyét. Az irodájában kell lezajlania, semmiképp sem a lakásán. Ez hivatalos tárgyalás lesz, nem személyes ügy.

Méghozzá Demerzelnél teendő látogatása előtt.

– Engem nem lep meg, Hari – mondta Dors. – Megverted két emberét, akik közül az egyik a jobbkeze. Tönkretetted a propaganda-hadjáratát. Emberein keresztül közvetetten belőle magából csináltál bolondot. Ezért meg akar nézni magának. Jobb lenne, ha ott lennék veled.

Seldon a fejét rázta.

– Elviszem Raychot. Ő ismer minden trükköt, amit én, és erős, agilis húszéves fiú. Bár nem hinném, hogy szükségem lenne védelemre.

– Miből gondolod?

– Joranum az egyetemre jön, hogy meglátogasson. A környéken nyüzsögni fognak a fiatalok. A hallgatók közt nem vagyok népszerűtlen, és ezt nyilván Joranum is tudja, hiszen kinézem belőle, hogy végzett egy kis kutatómunkát. Akkor pedig tudja, hogy én hazai pályán leszek. Szerintem a lehető legudvariasabban viselkedik majd, a legbarátságosabban.

Dors erre már csak lebiggyesztett ajkakkal fújtatott egyet.

– De persze nem felejtem el, milyen halálosan veszedelmes ellenfél – fejezte be Seldon.

6:

Hari Seldon kifejezéstelen arccal ült, fejét épp csak annyira félrehajtva, hogy elhitesse, udvariasan figyel. Nem kímélte a fáradságot, és megnézte magának Joranum valamennyi föllelhető hologramját, a valóság azonban, mint mindig, most is különbözött a felvételektől. Talán, gondolta Seldon, maga a néző reagál másképp a valós helyzetre, abból adódik az eltérés.

Joranum nagyjából olyan magas volt, mint ő, más méretei azonban jóval nagyobbak. A különbség nem izmokban jelentkezett. A férfi egész teste a puhaság érzetét keltette szemlélőjében, de mégsem tűnt kövérnek. Arca kerek volt, szeme világoskék, fejét sűrű, homokszínű haj nőtte be. Fakó kezeslábast viselt, ajka pedig olyan félmosolyra húzódott, ami a barátságosság illúzióját keltette, ugyanakkor mindenkinek tudtára adva, csupán illúzióról van szó, semmi másról.

– Seldon professzor – hangja mély volt és fegyelmezett, egy tapasztalt szónok hangja –, örülök, hogy találkozhattunk. Hálával tartozom önnek, amiért fogadott. Remélem, nem zavarja, hogy magammal hoztam legközelebbi munkatársamat, habár erről előre nem értesítettem. A neve Gambol Deen Namarti. Azt hiszem, találkozott már vele.

– Valóban. Nagyon is jól emlékszem az incidensre. – Seldon enyhe gúnnyal pillantott Namartira. Legutóbbi találkozásukkor a férfi szónoklatot tartott az egyetem parkjában. Seldon most nyugodtabb körülmények közt vehette szemügyre. Namarti átlagosan magas volt, sovány, sárgás arccal, haja sötét, szája széles. Rajta nem látszott Joranum félmosolya, sőt, semmiféle érzelem – legfeljebb némi körültekintő óvatosság.

– A barátom, dr. Namarti, akinek szakterülete az ősi irodalmi emlékek kutatása, saját kívánságára jött el – mondta Joranum, és mosolya parányit szélesedett –, bocsánatot kérni.

Gyorsan Namartira pillantott. A férfi ajka egy pillanatra megfeszült, aztán színtelen hangon mégis megszólalt:

– Sajnálom, professzor, ami a parkban történt. Nem voltam tisztában az egyetem területén tartott beszédek szigorú szabályaival, és kissé magával ragadott a lelkesedés.

– Ez érthető – fűzte hozzá Joranum. – És azt se tudta, kicsoda ön. Szerintem legjobb lenne, ha elfelejtenénk az esetet.

– Biztosíthatom önöket, uraim – mondta Seldon –, hogy nekem sincs más vágyam. Ez a fiatalember itt a fiam. Látják, én is hoztam társaságot.

Raychnak az évek során sűrű fekete bajusza nőtt, a dahliak különös ismertetőjegye. Ennek persze még nyoma sem volt, mikor először találkozott Seldonnal, rongyos és éhes utcagyerekként. Zömök volt, de ruganyos és izmos, arcán az a gőgös kifejezés, amellyel a testmagasság tekintetében jelentkező hiányosságait igyekezett ellensúlyozni.

– Jó napot, fiatalember – köszöntötte Joranum.

– Jó napot, uram – felelte Raych.

– Kérem, üljenek le, uraim – szólt Seldon. – Parancsolnak valamit enni vagy inni?

Joranum udvarias visszautasítással emelte föl a kezét.

– Nem, uram. Ez nem baráti látogatás. – Leült a fölkínált helyre. – Bár remélem, a jövőben olyanokra is sor kerülhet.

– Ha üzletről van szó, fogjunk hozzá.

– Eljutott hozzám, Seldon professzor, az imént említett incidens híre, és elgondolkoztam, vajon miért tette, amit tett. Ismerje be, jókora kockázatot vállalt.

– Ami azt illeti, nekem ez eszembe sem jutott.

– De nekem igen. Úgyhogy vettem magamnak a bátorságot, és megtudtam önről mindent, amit csak lehetett, Seldon professzor. Ön érdekes ember. Méghozzá a Heliconról, mint kiderült.

– Igen, ott születtem. Ez nem titok.

– És nyolc éve tartózkodik a Trantoron.

– Ez is bárki számára hozzáférhető információ.

– A kezdetek kezdetén egy matematikai tárgyú előadásával tette magát ismertté, ami a – hogy is nevezte? – pszichohistóriáról szólt.

Seldon a fejét csóválta. Hányszor de hányszor megbánta már azt a felszólalását. Persze akkoriban még nem tudhatta, mi lesz belőle.

– Csak a fiatalos lelkesedés beszélt belőlem – mondta. – Semmire se jutottam az ügyben.

– Csakugyan? – Joranum meglepetten pillantott körbe. – Mégis itt van a Trantor legnagyobb egyetemén mint a Matematikai Tanszék vezetője, és ha jól tudom, még alig negyvenéves. Én magam mellesleg negyvenkettő vagyok, úgyhogy nem látom önt különösebben öregnek. Csak egy nagyon jó matematikus kerülhet ilyen rövid idő leforgása alatt ebbe a pozícióba.

Seldon vállat vont.

– Ezt én nem ítélhetem meg.

– Vagy befolyásos barátai vannak.

– Mindannyian szeretnénk olyanokat, Mr. Joranum, de ebben az esetben azt hiszem, téved. Az egyetemi professzorok nagyon ritkán tesznek szert befolyásos barátokra, sőt, ami azt illeti, bármilyen barátokra. – Elmosolyodott.

Joranum úgyszintén.

– A császárt talán nem tartja elég befolyásos barátnak, Seldon professzor?

– Már hogyne tartanám, csakhogy nem az enyém.

– Márpedig nekem az a gyanúm, a császár az ön barátja.

– Bizonyára arról talált valahol említést, Mr. Joranum, hogy őfelsége fogadott engem nyolc évvel ezelőtt. Találkozónk egy óráig sem tartott, és meg kell mondanom, a barátságosságnak semmi nyomát nem láttam benne. Azóta nem beszéltem vele, sőt, nem is láttam, természetesen a holovíziós közvetítésektől eltekintve.

– De professzor, nem kell ahhoz feltétlenül a császárral beszélni, hogy megnyerje őt barátjának. Elegendő, ha az első miniszterét, Eto Demerzelt megkörnyékezi. Demerzel az ön őrangyala, az pedig ugyanannyi, mintha személyesen őfelsége pártfogását élvezné.

– Talált netán valami arra utaló nyomot a feljegyzésekben, hogy Demerzel első miniszter úr bármi módon is védelmezne engem?

– Minek ásnám bele magam a feljegyzésekbe, amikor közismert az önök baráti kapcsolata? Ezt ön is ugyanúgy tudja, mint én. Kérem, vegyük adottnak, és haladjunk tovább. – Fölemelte a kezét. – És ne fárassza magát tiltakozással. Csak az idejét vesztegeti.

– Tulajdonképpen – mondta Seldon – engem az érdekelne, maga szerint miért akarna ő engem megvédeni. Milyen érdeke fűződik hozzá?

– Professzor! Hát tényleg ennyire naivnak néz? Említettem már a pszichohistóriát, az kell Demerzelnek.

– Én pedig elmondtam, az csupán egy ifjonti fellángolás volt, nem jutottam vele semmire.

– Mondhat nekem bármit, professzor, de nekem nem muszáj mindent el is hinnem. Őszintén fogok beszélni önnel. Elolvastam az értekezését, és a matematikusaim segítségével megpróbáltam megérteni. Ők azt mondták, hogy vad fantazmagória az egész, teljességgel lehetetlen…

– Egyetértek velük – vetette közbe Seldon.

– De én úgy érzem, Demerzel arra vár, hogy ön mégis kifejlessze, és a szolgálatába állítsa. Ha ő tud várni, tudok én is. És önnek hasznosabb lenne, Seldon professzor, ha mellém állna.

– Ugyan miért?

– Mert Demerzel már nem maradhat sokáig a helyén. A nép egyre inkább ellene fordul. A császár pedig nem szeretné, ha egy népszerűtlen első miniszter esetleg aláásná az ő tekintélyét is, így előbb-utóbb másik után kell néznie. Az akár szerény személyem is lehet. Önnek pedig továbbra is védelmezőre lesz szüksége, valakire, aki biztosítja békés munkakörülményeit, és a megfelelő anyagi, illetve személyi támogatást.

– Szóval ön lenne ez a védelmező?

– Természetesen, méghozzá ugyanabból az okból, mint Demerzel. Szükségem lesz a pszichohistóriára, hogy hatékonyabban kormányozhassam a Birodalmat.

Seldon elgondolkodva bólintott, várt egy pillanatig, aztán megszólalt:

– Ebben az esetben, Mr. Joranum, miért aggódnék? Szegény tudós vagyok, csöndes életet élek, matematikai és pedagógiai munkám nem túl jelentős. Ön szerint most Demerzel védelmez, a jövőben pedig ön fog. Akkor nyugodtan folytathatom tovább a munkám. Ön és az első miniszter majd megküzdenek egymással, de akárki győz is, nekem meglesz a védelmezőm – legalábbis ön szerint.

Joranum arcára fagyott mosolya kissé elhalványult. Namarti feléje fordult, köhintett, mintha valamit mondani akarna, de ő egy kézmozdulattal leintette.

– Dr. Seldon – szólalt meg Joranum. – Vannak önben hazafias érzések?

– Természetesen. A Birodalom több évezrednyi békét adott az emberiségnek – kisebb-nagyobb megszakításokkal –, és állandó fejlődést biztosított.

– Úgy van, csakhogy az utóbbi egy-két évszázadban ez a fejlődés lelassult.

Seldon vállat vont.

– Nem foglalkozom ilyen dolgokkal.

– Nem is kell. Azt azért tudhatja, hogy ez az utóbbi egy-két évszázad a politikai zűrzavar kora volt. A császárok rövid ideig uralkodtak, és uralmukat nemegyszer merényletek tették még rövidebbé…

– Ennek már az említése is fölér egy árulással – szúrta közbe Seldon. – Nem szeretném, ha…

– Lám csak, lám. – Joranum hátravetette magát a fotelban. – Milyen nyugtalan. A Birodalom haldoklik. Én ezt nyíltan ki merem mondani. Akik követnek, azért teszik, mert egyetértenek. Szükségünk van valakire az uralkodó mellett, aki igazgatja a Birodalmat, lecsillapítja a mindenfelé elharapódzó elégedetlenséget, ütőképessé teszi a hadsereget, helyrehozza a gazdaság…

Seldon egy karmozdulattal türelmetlenül félbeszakította.

– És ugye ez lenne ön?

– Úgy tervezem. Nem lesz könnyű feladat, és nem is hiszem, hogy rajtam kívül sok vállalkozót találnának – méghozzá jó okkal. Demerzel szemmel láthatóan nem tud megbirkózni a terhekkel. Uralma alatt a Birodalom hanyatlása egyre gyorsul, melynek következményeként teljesen szét fog hullani.

– És ön ezt megakadályozhatja?

– Igen, dr. Seldon. Az ön segítségével. A pszichohistóriával.

– Azzal talán Demerzel is megakadályozhatná, már ha létezne.

– Létezik – jelentette ki Joranum hűvösen. – Fölösleges tovább tagadnia. Létezése azonban Demerzelen nem segíthet. A pszichohistória mindössze eszköz. Kell hozzá egy agy, amely fölfogja a lehetőségeit, és egy kéz, amely végrehajtja a javaslatait.

– És önben ezek szerint megvannak ezek a képességek?

– Igen. Jól ismerem magam. A pszichohistóriát akarom.

Seldon megrázta a fejét.

– Akarni sok mindent lehet, csakhogy én nem adhatom magának, mert nincs a birtokomban.

– Dehogy nincs. De én nem vitatkozom. – Joranum közelebb hajolt, mintha nem bízna benne, hogy szavai a hanghullámok hátán célba érnek. – Ön azt állítja, jó hazafi. El kell foglaljam Demerzel helyét, ha el akarjuk kerülni a Birodalom végső pusztulását. Ugyanakkor lehet, hogy épp az én hatalomátvételem gyengíti meg a szerkezetét véglegesen. Azt nem akarom. Ön tanácsot adhat, hogyan érhetem el a célomat a lehető legkevesebb kárt okozva, a Birodalom érdekeit szem előtt tartva.

– Nem tehetem – felelte Seldon. – Ön olyan tudást tulajdonít nekem, amilyennel nem rendelkezem. Szívesen segítenék, de nem tudok.

Joranum váratlanul fölpattant.

– Hát jó, most már megismert, tudja, mit akarok. Gondolkozzon rajta. És kérem, gondolkozzon el a Birodalom sorsán. Talán úgy érzi, lekötelezettje Demerzelnek, ennek a zsarnok rablónak. De legyen óvatos. Amit most tesz, talán alapjaiban rengeti meg a Birodalmat. A Galaxist benépesítő emberek kvadrillióinak nevében kérem, gondoljon a Birodalomra.

Hangja borzongató, fojtott suttogássá halkult. Seldon úgy érezte, mindjárt reszketni kezd.

– Én mindig a Birodalomra gondolok – mondta.

– Akkor most nem kívánok többet – felelte Joranum. – Még egyszer köszönöm, hogy fogadott.

Seldon szó nélkül figyelte, ahogy az iroda ajtaja zajtalanul félrecsusszan, és a két férfi kisétál a helyiségből.

Összevonta a szemöldökét. Valami nyugtalanította, de nem tudta pontosan, mi az.

7:

Namarti fekete szeme Joranumra szegeződött streeling-szektorbeli, gondosan elsötétített irodájukban. Nem volt ez valami fényűző főhadiszállás. A Streelingben nem gyűjtöttek még össze elég erőt, de nem kell már sok idő hozzá.

Mozgalmuk bámulatosan szélesedett. Három évvel korábban a semmiből indult, és csápjai most már mindenhová elértek – persze egyes helyekre jobban, másokra kevésbé – a Trantoron. A Külvilágokon nem értek még el eredményt, azokon Demerzel minden erőfeszítésével igyekezett megtartani az elégedettséget. De ez hiba volt. Egy forradalom csak a Trantoron lehet veszélyes, máshol könnyű elszigetelni. Itt megdöntheti Demerzel uralmát. Furcsa, hogy erre ő nem jött rá, de Joranum mindig is úgy vélte, az első miniszter tekintélyét mesterségesen fújták föl, és ha bárki szembefordul vele, kipukkadt léggömbként ereszt le. Meggyőződéssel hitte, hogy a császár gyorsan megszabadulna Demerzeltől, amint úgy érezné, saját biztonsága került veszélybe.

Eddig még Joranum valamennyi jóslata valóra vált. Egyetlenegyszer sem tévedett, legfeljebb apró részletkérdésekben, mint például a múltkor, amikor a Streeling Egyetemen tartott beszédjükbe az a Seldon nevű fickó beleavatkozott.

Valószínűleg ezért akart vele találkozni Joranum. A legkisebb sérülést is azonnal orvosolni kell. Joranum szerette csalhatatlannak érezni magát, és Namarti is beismerte, hogy a tartós siker legbiztosabb útja az, ha az ember a lehető leghosszabb ideig meg tudja óvni magát a tévedésektől. A nép a vereség okozta megaláztatástól való félelmében szívesen csatlakozik az eleve nyerésre álló oldalhoz, még ha ez nézeteivel ellenkezik is.

De vajon a Seldonnal folytatott beszélgetés sikernek könyvelhető el, vagy újabb sebnek, ami az elsőt is fölszakíthatja megint? Namartinak nem tetszett a ráosztott szerep, hogy alázatosan bocsánatot kérjen, ráadásul azt se tudta, használt-e valamit ezzel az ügyüknek.

Most Joranum csak ült, némán, láthatóan gondolataiba mélyedve, és úgy csipegette fogával a hüvelykujja bőrét, mintha valami szellemi táplálékot remélne tőle.

– Jo-Jo – szólalt meg halkan Namarti. Egyike volt azon keveseknek, akiknek Joranum megengedte, hogy a tömeg által ráragasztott becenéven nevezzék. A nép bizalmát mindenáron el akarta nyerni, munkatársaitól azonban megkövetelte a tiszteletet, kivéve néhány különösen jó barátját, akik kezdettől fogva segítették.

– Jo-Jo – mondta Namarti újra.

Joranum fölnézett.

– Tessék, G. D., mit akarsz? – hangja kissé ingerültnek tűnt.

– Mit fogunk csinálni ezzel a Seldonnal, Jo-Jo?

– Csinálni? Egyelőre semmit. Talán csatlakozik hozzánk.

– Miért várnánk? Rákényszeríthetjük. Igénybe vesszük az összeköttetéseinket az egyetemen, és máris pokollá válik az élete.

– Nem, nem. Eddig Demerzel hagyta, hogy azt csináljuk, amit akarunk. Túl nagy az önbizalma annak a bolondnak. De az nem lenne jó, ha idő előtt lépésre kényszerítenénk, mikor még mi magunk se készültünk föl. Márpedig Seldon fenyegetésével ezt érnénk el. Gyanítom, hogy Demerzel nagy fontosságot tulajdonít neki.

– A miatt a pszichohistória miatt, amiről beszéltél?

– Úgy van.

– De mi az? Én sose hallottam még róla.

– Nem sokan ismerik. Az egy matematikai módszer az emberi társadalom tanulmányozására, és ebből kifolyólag a jövő megjóslására.

Namarti homloka ráncokba szaladt, és a férfi zavartan elfordult. Vajon Joranum tréfál vele? Talán most nevetnie kéne? Namarti sosem tudott ráérezni, mikor várnak tőle humoros reakciót. Magától nem támadt kedve nevetni soha.

– A jövő megjóslására? – kérdezte. – Hogyan?

– Á! Ha én azt tudnám, mi szükségem lenne Seldonra?

– Őszintén megmondom, én ezt nem hiszem el, Jo-Jo. Hogy mondhatná meg valaki előre a jövőt? Ez csak a piaci mutatványosok trükkje.

– Tudom, de miután Seldon félbeszakította a beszédedet, egy kicsit utánajártam a pasinak. Nyolc évvel ezelőtt érkezett a Trantorra, hogy egy matematikai kongresszuson előadja értekezését a pszichohistóriáról. És itt a történet véget is ért. Soha senki nem hivatkozott többé az elméletére. Még maga Seldon sem.

– Ezek szerint mégsem volt benne fantázia.

– Dehogyis, épp ellenkezőleg. Ha lassan tűnik el a színről, nevetség tárgyává válik, akkor elismerném, hogy nem volt benne fantázia. Csakhogy hirtelen állt be a hallgatás, és ez azt jelenti, rárakták a fedőt a dologra. Ezért nem avatkozik Demerzel az ügyeinkbe. Talán nem a túl nagy önbizalma vezérli, hanem a pszichohistória, és ennek előnyeit akarja majd kihasználni a megfelelő pillanatban. Ha ez így igaz, elvesztünk, hacsak nem szerezzük meg a pszichohistóriát magunknak.

– De hát Seldon állítása szerint nem létezik.

– Te nem ezt mondanád a helyében?

– Szerintem akkor is meg kéne szorongatnunk.

– Nem érnénk el vele semmit, G. D. Nem hallottad Venn fejszéjének történetét?

– Nem.

– Mert nem a Nishayáról származol. Ez egy híres népmese azon a bolygón. Röviden, Venn favágó volt, aki bűvös fejszéjével egyetlen csapással kivágott bármekkora fát. A fejsze tehát felbecsülhetetlen értéket jelentett, de ő nem rejtette el a kíváncsi szemek elől. Mégsem lopta el tőle soha senki, mert rajta kívül nem akadt ember fia, aki meg tudta emelni. Nos, a jelen pillanatban a pszichohistóriával nem tud bánni senki, csak maga Seldon. Ha csak azért állna az oldalunkra, mert kényszerítettük, sose lehetnénk biztosak a lojalitásában. Könnyen megtörténhetne, hogy látszólag a mi érdekünkben elindít valami folyamatot, ami aztán alattomosan aláássa minden eredményünket. Nem, önként kell mellénk pártolnia. Csak akkor dolgozhat nekünk, ha már maga is azt akarja, hogy mi nyerjünk.

– De hogy érhetjük ezt el?

– Ott van Seldon fia. Ha jól emlékszem, Raychnak hívják. Megnézted magadnak?

– Nem különösebben.

– G. D., G. D., fontos dolgok kerülik el a figyelmedet. Az a fiú úgy hallgatott engem, mint egy messiást. Nagy hatást gyakoroltam rá, hidd el. Ha valamit, hát ezt föl tudom mérni. Látom, mikor jut el valaki a megtérés küszöbére.

Joranum elmosolyodott. Ez nem a közszereplésein használt megnyerő, álbarátságos fintor volt. Ezúttal őszintén mosolygott – hidegen, baljóslatúan.

– Majd meglátjuk, mit tehetünk Raychcsal – mondta. – És főleg, hogy elérhetjük-e rajta keresztül Seldont.

8:

Mikor a két politikus távozott, Raych Hari Seldonra nézett, és közben ujjával a bajuszát babrálta. Szívesen simogatta. Itt a Streeling szektorban sok férfi viselt bajuszt, de a legtöbbé ritkás volt és seszínű. Mások csupaszon hagyták felső ajkukat, bár az csak keveseknek állt jól. Seldonnak például. Az ő hajszíne mellett egy bajusz szánalmasan festene.

Figyelte Seldont, mikor bukkan felszínre gondolatai közül. Egy idő után azonban nem bírta tovább.

– Apa! – szólt.

Seldon fölnézett.

– Tessék? – mondta. Hangjából ingerültség csendült ki, amiért félbeszakították a gondolatmenetét.

– Szerintem nem kellett volna fogadnod ezt a két fickót – jelentette ki Raych.

– Ó? És miért nem?

– Hát, az a sovány akárkicsoda az volt, akit elkaptál az egyetem parkjában. Biztos nem tetszett neki.

– De hisz bocsánatot kért.

– Nem gondolta komolyan. A másik fickó viszont, Joranum, veszélyes lehet. Mit csináltál volna, ha fegyver van náluk?

– Mi? Az egyetem területén? Az én irodámban? Ugyan már. Ez nem Billibotton. Különben is, ha bármivel megpróbálkoznak, elintéztem volna őket. Könnyedén.

– Nem tudom, apa – csóválta a fejét Raych. – Vedd figyelembe, hogy te is…

– Ki ne mondd, te hálátlan szörnyeteg – vágott közbe Seldon, intőn fölemelve az ujját. – Kezdesz úgy beszélni, mint az anyád, pedig ezt tőle sem szeretem. Nem vagyok öreg, legalábbis még nem annyira. Mellesleg te is velem voltál, és te legalább olyan jól verekszel, mint én.

Raych összeráncolta az orrát.

– Az nem sok jó. – (Hiába minden, már nyolc éve annak, hogy kikerült Dahl fertőjéből, mégis rá-rátévedt nyelve az ottani beszédre, ami egyből elárulta alsóbb néposztálybeli származását. És alacsony is volt, ami miatt néha már-már nyomoréknak érezte magát. Mindenesetre a bajuszát büszkén viselte, és tett róla, hogy senki ne kezelje le kétszer.) – Mit akarsz csinálni Joranummal? – kérdezte.

– Egyelőre semmit.

– Nézd, apa, én láttam már őt a Trantor Vízióban. Néhány beszédét föl is vettem holoszalagra. Mindenki csak róla beszélt, hát gondoltam, meghallgatom a mondanivalóját. És, tudod, az az igazság, hogy tetszett nekem. Ő maga persze nem, nem is bízom benne, de amit mond, annak van értelme. Azt akarja, minden szektor kapjon egyenlő jogokat és egyenlő esélyeket. Ez még nem baj, ugye?

– Természetesen nem. Minden civilizált embernek ez a véleménye.

– Akkor miért nem valósítottuk meg már rég? Vajon a császárnak is ez a véleménye? És Demerzelnek is?

– A császárnak és az első miniszternek az egész Birodalomról gondoskodnia kell. Nem koncentrálhatják minden erőfeszítésüket a Trantorra. Joranum könnyen beszél az egyenlőségről. Nincs semmi felelőssége. Ha ő lenne uralmon, hirtelen huszonötmillió bolygó igényei zúdulnának a nyakába. Ráadásul a szektorok is folyton elégedetlenkednek. Mindegyik egyenlőséget akar magának, sokszor akár a többiek rovására. Mondd, Raych, úgy gondolod, Joranumnak kezébe kéne adni a hatalmat, csak hogy megmutathassa, mit tud?

A fiú vállat vont.

– Nem tudom. De kíváncsi lennék. Persze ha valamit tervelt is ellened, ráugrottam volna az első gyanús mozdulatra.

– Ezek szerint az irántam érzett hűséged erősebb, mint aggodalmad a Birodalomért.

– Persze. Hisz az apám vagy.

Seldon szeretettel nézte Raychot, de legbelül valami bizonytalanság mardosta. Vajon milyen messzire terjedhet Joranum hipnotikus hatása?

9:

Hari Seldon hátradőlt székében. A mozgatható támla engedett a nyomásnak, és végül félig fekvő helyzetben állt meg. A férfi összekulcsolta kezét a feje mögött, szeme a semmibe révedt. Halkan lélegzett.

Dors Venabili a szoba másik végében ült. Nézőkéjét kikapcsolta, a mikrofilmek a helyükön sorakoztak. Jó ideje dolgozott már a korai trantori történelem egyik meghatározó eseményének, a Florina-incidensnek az elemzésén, és most pihentetőnek találta egy pillanatra abbahagyni a munkát, és eltöprengeni, vajon min járhat Seldon esze.

Biztosan a pszichohistórián. Valószínűleg az élete hátralevő része arra fog rámenni, hogy megpróbálja földeríteni ennek a már-már kaotikus rendszernek a mellékvágányait, és végül azzal a tudattal kell majd meghalnia, hogy elmélete még mindig nem tökéletes. A fiatalokra száll a feladat, Amarylra például, ha addig nem dolgozza magát ő is halálra.

A férfi számára azonban ez volt az élet egyetlen értelme. Addig nem eshetett semmi baja, míg az elmélet kitöltötte minden gondolatát. Dorsot ez megnyugtatta. Tudta, egyszer el fogja veszíteni, és már előre rettegte a kínt. Kezdetben, mikor rábízták a férfi védelmét, ilyesmi még meg se fordult a fejében.

Vajon mikor vált az egész személyes ügyévé? És mitől? Mi rejlik ebben az emberben, amitől ő nyugtalankodni kezd, ha csak egy percre is eltűnik a szeme elől? Kezdetben csak a biztonságára kellett vigyáznia. Hogy nyomakodhatott be az életébe e mellett a többi?

Egyszer régen beszélt erről Demerzellel, mikor már félreérthetetlenné váltak az érzései. A miniszter komolyan végigmérte, és így szólt:

– Te összetett lény vagy, Dors, ne várj egyszerű válaszokat. Én is találkoztam életemben olyan egyedekkel, akiknek jelenléte serkentette a gondolkodásomat, kényelmesebbé tette számomra a másokkal való kommunikációt. Megpróbáltam összemérni, ezek a kellemes hatások megérik-e a végső eltávozásukkal járó kellemetlenségeket. Egyvalami bizonyossá vált előttem. A társaságukból fakadó előnyök messze többet jelentettek nekem, mint az elmúlásuk feletti sajnálatom. Mindezek után csak azt tanácsolhatom, hogy az élménytől ne foszd meg magad.

Az asszony arra gondolt, Hari egy napon betölthetetlen űrt hagy majd benne, és az a nap minden perccel közelebb és közelebb kerül. Aztán rájött, ezen értelmetlen dolog tépelődni.

Hogy elűzze aggasztó gondolatait, megszólította a férfit:

– Min jár az eszed, Hari?

– Tessék? – Seldon látható erőfeszítéssel tért magához elrévedéséből.

– Gondolom, a pszichohistórián. Biztos megint zsákutcába jutottál.

– Képzeld el, egyáltalán nem arra gondoltam. – Hirtelen fölnevetett. – Tényleg tudni akarod, min jár az eszem?… A hajon!

– A hajon? Kién?

– Most épp a tiéden. – Szeretetteljesen pillantott az asszonyra.

– Talán valami nincs rendben vele? Festessem más színűre? Vagy talán azt várod, hogy ennyi év után végre megőszüljek már?

– Ugyan már, ki várna tőled ősz hajszálakat?… De egyik gondolat követte a másikat, és végül a Nishayánál kötöttem ki.

– Nishaya? Az meg mi?

– Sosem volt része a Birodalom előtti kor Trantori Királyságának, úgyhogy nem csodálom, ha nem hallottál róla. Egy kis bolygó. Elszigetelt. Jelentéktelen. Mellőzött. Én is csak azért tudok róla, mert vettem a fáradságot, és utánanéztem. A huszonötmillió világ közül nagyon kevés tudja igazán alaposan megismertetni magát a köztudattal, de kétlem, hogy volna még egy annyira jelentéktelen, mint a Nishaya. És ez már magában jelentős dolog.

Dors félretolta kutatási anyagait.

– Mi az, újabban rászoktál a paradoxonokra? Pedig nekem azt állítottad, ki nem állhatod őket. Hogyhogy jelentős a jelentéktelen?

– Ó, az egészen más, ha én hozok föl egy paradoxont. Tudod, Joranum a Nishayáról jött.

– Á, szóval Joranum az, aki aggaszt.

– Igen. Raych állhatatos követelésére megnéztem néhány feljegyzését, végighallgattam egy-két beszédét. Nincs sok értelmük, de a végső hatás csaknem hipnotikus. Raych is odavan érte.

– Szerintem ez egy dahlbelinél tökéletesen érthető. Joranum állandóan a szektorok egyenlőségét hangoztatja, és ez nyilván nem hagyja hidegen a lenézett, nyomorban élő hőkutasokat. Emlékszel, mikor Dahlban jártunk?

– Nagyon is jól emlékszem, és természetesen nem hibáztatom már azt a fiút. Az egészben csak az zavar, hogy Joranum a Nishayáról jött.

Dors vállat vont.

– Hát, neki is jönnie kellett valahonnan, másrészről pedig a Nishayáról is vándorolnak el emberek, még a Trantorra is.

– Igen, de amint mondtam, vettem a fáradságot, és utánanéztem annak a bolygónak. Még hiperűrkapcsolatba is léptem egy ottani alacsonyabb beosztású tisztségviselővel. Persze jó sok pénzbe került, amit a lelkiismeretem nem enged áthárítani a tanszékre.

– És találtál valamit, ami megérte a pénzedet?

– Azt hiszem, igen. Tudod, Joranum mindig kis történeteket mesél el, hogy világosabbá tegye a véleményét. A Nishayán szájról szájra járó legendákra hivatkozik. Ez itt a Trantoron nagyon kedvez neki, hisz úgy tünteti föl, mint a nép egyszerű fiát, akiből csak úgy árad a mesterkéletlen filozófia. Beszédei tele vannak az ilyen történetekkel. Ezek alátámasztják, hogy egy szelídítetlen ökológiájú kis világról jött, és gyermekkorát egy elszigetelt farmon töltötte. Az emberek szeretik az ilyesmit, és főleg a trantoriak, akik inkább a halált választanák, semhogy szembe kelljen nézniük egy szelídítetlen ökológiával, ugyanakkor mégis gyakran álmodoznak róla.