Julia RedHood

VÉDTELENÜL

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ceglédi Jánosné

Szöveg, borító © Ceglédi Jánosné

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség: www.juliaredhood.webnode.hu

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-058-2

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

„Közös csillagot találtunk, ő és én.

Ez pedig mindenkinek csak egyszer adatik meg."

André Aciman

TALÁLKOZÁS

A szobám ablakában álltam, és szúrós szemmel néztem a házunk előtt leparkoló sárga taxit. Először az apja szállt ki fehér ingben, világos nadrágban, jólfésült fazon volt. Ezután pillantottam meg őt. Átlagos srácnak tűnt, ráadásul pont egyidősek voltunk, mégsem szerettem volna barátkozni. Habár nem maradt más választásom, mert megígértem anyának, hogy jóban leszek vele. Anya tudta, hogy nem örülök, amiért anyagi körülményeink miatt a tetőtéri szobát ki kell adnunk vadidegeneknek. Utáltam a változásokat tizenhét évesen, főleg azon a délutánon. Az apám lelépett pont egy hónappal az albérlőink költözése előtt.

Szándékosan nem öltöztem át, a legrosszabb pólómban és térdnadrágban voltam, papucsban trappoltam le a földszintre. A hajam sem fésültem meg. Anya természetesen kirittyentette magát, úgy nézett ki, mint egy dáma. Ha vörösre festett haját jobban begöndöríti, összekeverem egy pávával. Egy szokatlan, vörös pávával.

– Te szörnyen festesz! – fakadt ki.

– Ebben vagyok itthon – vontam meg a vállam. – Minek volnék ünneplőben?

– Hogy jó benyomást keltsünk kicsim.

Gúnyosan lefelé görbült a szám, amikor az ajtó kinyílt, és beáramlott a vakító napfény az előtérbe.

– Szép napot! Gyertek be! – vigyorogta anya.

Csodás színészi teljesítmény volt. Csak álltam ott zsebre dugott kézzel, komor képet vágtam, és méregettem a két idegent. Inkább lehajtottam a fejem, és arra gondoltam, hogy bárcsak elhúzhatnék innen. Pár perc múlva arra eszméltem, hogy egy élénk és kedves hangon köszön nekem:

– Szia. Damien vagyok.

– Jacob – mutatkoztam be közönyösen.

Megnéztem a fiút rendesen, és azonnal feltűnt valami, amit az ablakból nem vettem észre. Az egyik alkarja gipszben volt, épphogy kilátszottak az ujjai. A rajta lévő gézborítás kicsit koszos lett, biztosan régóta viselte már.

Lehet, hogy nem igazán kedveltem azt a furcsán szép arcú srácot, aki már az első alkalommal úgy szólt hozzám, mintha máris barátok lennénk, mégis azon az estén megsajnáltam őt.

Kellemetlenül éreztem magam, amiért a házunkat idegenek nevezik majd otthonuknak. Itt éltem amióta az eszemet tudtam. A három szint összes helyiségéhez kötött egy emlék: a sárga falú nappalinkban videójátékoztam kiskoromban a fekete bőrkanapén ülve, és a földhöz vágtam a távirányítót, ha veszítettem. Egyszer össze is tört a kemény parkettán, anya pedig leüvöltötte a fejem, mert abban a hónapban három új ugyanolyan távirányítót is vett. Az emeletre vezető falépcső harmadik foka recsegett, mert kilazult egy csavar, amit apa évekig nem csinált meg. Az előszobában lévő tájképeket anyával szereztük egy bolhapiacon. Szóval, ez az én otthonom volt, és a lakóink érkezésekor olyan érzésem lett, mintha valaki betört volna hozzánk, hogy kiraboljon.

Melbourne Beach-en laktunk, tetőtéri szobánk ablakából látni lehetett az Atlanti-óceán fodrait. Ez az egyik legszebb hely Floridában. Az államot még egyszer sem hagytam el, a várost se gyakran, csak akkor, ha versenyre mentem. Kisiskolás korom óta versenyszerűen úsztam, de tavaly nyártól a szüleim nem tudták fizetni az edzéseimet. Állítólag apámnak nem telt rá, pedig cégvezető volt Melbourne-ben. Rengeteg errefelé az apartman, szálloda, amiket évről-évre fejlesztenek, és egyre több születik belőlük. A boltjaink ehhez árultak eszközöket és alapanyagot, kezdve a szerszámoktól, a padlódeszkáig. Öt áruházunk volt akkor a környéken.

Apám papíron nem vált el anyától, de fizikailag igen, hetek óta színét sem láttuk. A titkárnője azt mondta, hogy elutazott, arra sem volt hajlandó, hogy felvegye a telefont, minden kapcsolatot megszakított velünk. Anya szerint átrágták a dolgokat, és arra ösztönzött ne aggódjak, hisz nem én vagyok az egyetlen gyerek, akinek elválnak a szülei, és egyébként is, már kis híján felnőttem. Fogalmam sem volt arról, pontosan mi vezetett ahhoz, hogy ennyire rossz lett a kapcsolatuk, nem kötötték az orromra. Csak abban voltam biztos, hogy gyakran vitáztak, és elmérgesedett a helyzet. Az utóbbi időben nagyon frusztrált, emiatt lehet én kértem volna, hogy tegyenek valamit, különben a gimnázium elvégzése után elfelejthetik a létezésemet, messze keresek egyetemet vagy munkát, és vissza sem jövök. De persze ez csak fenyegetőzés lett volna azért, hogy béküljenek ki. Bármi történt akkor is itt születtem, és fájó szívvel hagytam volna el. Pont olyan fájó szívvel, mint ahogy megéltem, amikor apa elment. Utána a jól ismert ház csendes, üres lett, és nem találtam benne a helyem.

Sejtettem, hogy Damiennek szintén tetszeni fog Melbourne Beach, ha másnap kiviszem a partra, és megmutatom neki az óceánt. Az ötlet csak akkor este jutott eszembe kihallgatva egy beszélgetést.

A rövid találkozást követően elrejtőztem a szobámba duzzogni. Már vártam, hogy anya beront tönkretéve a nyugalmamat, viszont ez nem történt meg, fikarcnyi letolást sem kaptam a bunkóságért. Különös volt, ezért lesunnyogtam a nappaliba. Nem léptem be, csak megálltam a széles boltív vastag fakeretéhez lapulva.

– Osteogenesis Imperfecta – mondta Leonard.

– Ez pontosan mit jelent?

– A fiam csonttörékenységben szenved Nancy.

– Mennyire súlyos?

Azt hiszem, ha a fülemet meg tudta volna növeszteni a hallgatózás és a kíváncsiskodás már kétszer akkora lett volna, mint eredetileg, de a lényegről mégis lemaradtam. Arra lettem figyelmes, hogy valami puha ér csupasz bokámhoz. Cleo, fekete foltos macskám dörgölőzött a lábamhoz. Lehajoltam érte, és az ölembe fogtam, mielőtt leleplezne a hangos nyávogással.

Cleo elvonta a figyelmem, ezért nem derült ki számomra, hogy Damien milyen állapotban van, de úgy tűnt, hogy a beszélgetés befejeződött, ezért fel kellett sietnem a lépcsőn.

– Jake, gyere! – kérte anya.

Leonard elmellőzött engem, miközben unottan battyogtam vissza. Reméltem, hogy be leszek avatva a részletekbe. Letettem Cleót a konyhában, a középen lévő hosszú, szürke pultra. Felültem az egyik bárszékre.

– Vidd fel nekik! – fordult felém anya, és bezárta a hűtőt.

Egy tálcát tartott a tenyerén, rajta krémmel megkent piskóta volt kockára vágva, és úgy elrendezve, mint a tévéműsorokban.

– Miért?

– Ugyan, Jake! Barátkozz meg velük! A macskát pedig vedd le onnét!

– Most ezt vigyem fel, vagy a macskát vegyem le? – keltem le a székről.

– Ne szórakozz!

Végül Cleo maradt. A sütemény egyébként is vonzóbb volt, a padlásszobába indulva megettem egyet. Nem kopogtam, csak benyitottam, hiszen ez a mi házunk volt. Nem jellemezte nagy luxus a padlásszobánkat. Sima fehér falak, és a lejtős mennyezet miatt néhol már ki sem tudtam volna egyenesedni. Pont ott volt az egyik heverő, ha az ember felült miután felébredt, gond nélkül beverte a fejét. Nem is lehetett volna arrébb tenni a heverőt, mivel helyet kapott bent egy másik ágy is és egy ormótlan gardrób. Az egyetlen pozitívum, hogy tartozott a helyiséghez egy fürdőszoba.

Célszerűbb lett volna vakációzóknak kiadni, de anya úgy gondolta ez úgysem menne, hiszen lépten-nyomon szállodákba botlik itt az ember. Ha pedig valaki élményt akar, nem egy ilyen lyukat fog kivenni. Rengeteg magán nyaraló is van a part közelében pár méterre az óceántól.

Nekünk muszáj volt itt lakni, mert apa mindig is szerette azt mutatni a külvilágnak, milyen szerencsések vagyunk és mennyire jól megy a szekér. Sokkal olcsóbban kijöttünk volna egy lakásban lakva Melbourne-ben, ami egy köpésre volt tőlünk. De így nagyobb arccal mondhatta azt, hogy abban a zöld, háromszintes, medencés nyaralóban él a családjával, a tavaly pirosra cserélt tetőt még az asztronauták is láthatják az űrből. Csak épp azt nem kötötte senki orrára, hogy magunkra hagyott minket, és anya nem bírta egyedül fenntartani a palotát.

Valaki állt az erkélyen. Közelebb kellett mennem az üvegajtóhoz, hogy lássam ki az. Leonard bámulta a napnyugtát. Nem lepett meg, mert lenyűgöző volt, amikor a fodrozódó csillogó vízről visszatükröződtek a piros és narancssárga fények. Eldöntöttem, hogy leteszem a tálcát, amikor megéreztem egy pillantást a hátamon. Szinte gyanakvóan fordultam meg.

– Hali! – köszönt Damien, megigazította a derekán a törölközőt.

Barna, hullámos haja kiegyenesedett. Szeplős arcába lógott egy vizes tincs, amit hamar elsöpört onnét. A gipszre nejlonzsákot húzott zuhanyzás előtt.

– Nem érheti víz – magyarázta, miután feltűnt neki, hogy figyelem.

– Anya nektek küldi – mondtam, és felé nyújtottam az édességet.

– Köszönjük – felelte zavartan.

Rájöttem, hogy egy működő kézzel nehezen volna képes elvenni tőlem a süteményt, ezért az éjjeliszekrényre helyeztem.

– Tiszta morzsa vagy – világosított fel.

Törölgetni kezdtem a számat. A tekintetemet addig a pillanatig a sápadt, kivételesen vékony srácon tartottam, de úgy döntöttem jobb, ha a földet nézem. Ő ellenben közelebb jött hozzám.

Elszállt minden szavam, a gondolataim kuszává váltak. Fogalmam sem volt arról, hogy ez miért történik velem, ahogy arról sem, hogy mit mondhatnék egy olyan fiúnak, aki bármikor eltörheti valamelyik csontját. Azon gondolkodtam, vajon hogyan szerezte a sérülését. Elesett biciklivel? Vagy csak megcsúszott, és nekidőlt egy bútornak? Damien elkezdte letekerni a nejlont, mire összeszedtem a bátorságomat:

– Segítek! – nyúltam oda.

– Már sejted, hogy nem vagyok átlagos.

– Miért hiszed ezt?

– Mert figyelsz engem.

Arra eszméltem, hogy remeg a kezem, miközben próbálom levenni a feszes nejlont, már attól tartottam, hogy Damien szóvá fogja tenni. Rápillantottam, és feltűnt, hogy a szemének fehér része világoskék árnyalatú. De nem csak ez tűnt fel. Fehér volt a bőre, és szép selymes, a köldöke kifelé fordult. Ekkor forróság szökött az arcomba, és szuszogva lélegeztem, érezve milyen finom édes illat lengi körbe ezt a mosolygós fiút.

– Ne haragudj amiért figyeltelek! – végre eltávolítottam a nejlont. Nagyot sóhajtottam... volna, de nem mertem. – Édesapád árulta el anyámnak, hogy beteg vagy.

Az erkélyre tekintettem, ahol Leonard még akkor is az éjszakában gyönyörködött. Azt hiszem nem akart megzavarni minket, örült, hogy a fia barátkozik.

Nem értettem, hogy miért méregettem Damient. Talán az illata volt rám ilyen hatással. Olyan erős volt, mint egy nőé, ha randevúra készül. Habár fogalmam sem volt arról, hogy mennyi parfümöt használnak a nők egy találka alkalmával, de biztos rengeteget.

– Kérdezhetek valamit? – néztem rá.

– Bármikor összetörhetem magam.

– Nem szeretnélek megbántani – mondtam, nem törődve a cinikus hanglejtésű válasszal.

– Kíváncsi lettél. Csak rajta! Már úgysem titok.

– Nagyon súlyos? Mármint...

– Lehetne rosszabb is – vágott közbe.

Arra következtettem nincs kedve a betegségéről beszélni, vagy csak gyorsan le akarta tudni. Egyikükkel sem volt semmi baj. Leonard rendes fickónak látszott, Damien barátságosnak. Csak akkor lett távolságtartó, ha a csonttörékenységről faggatták. Ezen nem csodálkoztam.

Azért, hogy ne kelljen belőle kiszednem, ezzel felzaklatva őt, elalvás előtt az ágyam közepén ülve beírtam Google-be a betegsége nevét a tabletemen.

Az Osteogenesis Imperfecta egy nagyon ritka, öröklődő kórkép. Elsősorban a csontrendszerben okoz működési zavarokat, de több más tünete is lehet. Például az, hogy Damien szemének fehér része világoskék volt.

Összerezzentem, mintha rosszban sántikálnék, amikor anya benyitott. Zöld, virágos hálóruhát viselt, még ebben is csinos volt. Hullámos leengedett haja csillogott az éjjeli lámpa fényénél.

– Felvitted a süteményt? – kérdezte.

Nem feleltem, lebillentyűztem a tabletet.

– Tudom, hogy dühít ez az egész – foglalt helyet mellettem. – Őszintén sajnálom.

– Szükségünk van rájuk.

Anya átölelt. Két karja biztonságot adott ugyanúgy, mint amikor kiskoromban elestem és megvigasztalt. Egy érzés arra késztetett, hogy távolodjak el, mialatt egy másik maradásra ösztönzött. A felnőtt és gyermeki énem harcolt egymással. Rám nézett kedvesen kék, kerek szemével:

– Tisztában vagyok azzal, hogy hiányzik az apád.

– Nem érdekes. Most szeretnék lefeküdni.

– Jó éjt Jakey! – mosolyogta, és egy puszit nyomott a homlokomra.

A PARTON

Damien nem jöhetett be velem a vízbe törött karja miatt, de mégis szerettem volna körbevezetni a parton. Már vártam, hogy bemutathassam őt a barátaimnak, ami jó tervnek tűnt, mert eddig úgy állt a dolog, hogy szeptemberben itt kezdi a középiskola utolsó évét. Melbourne-be jártam iskolába busszal, nem volt jogosítványom. Elkezdtem vezetést tanulni, de félbehagytam, amíg nem rendeződnek itthon a dolgok.

Másnap már reggel nyolckor tűzött a nap, a szobámat világosság öntötte el. A nyári vakáció alatt rendszerint délig aludtam, mire anya nehézkesen kirángatott az ágyból. Persze képletesen értve. Az első felszólításra mogorva választ kapott, a másodikra kikecmeregtem a takaró alól, de amint az „ebéd” szó elhangzott azonnal az étkezőbe rohantam. Kedvenc tevékenységem volt az evés, ám ez nem látszott a külsőmön, amiért a szabadidőmben edzettem. Általában versenyre készültem, csak az elmúlt évben hagytam ki. Nem ártott volna odafigyelnem az étkezésre, de nehezen bírtam megállni, hogy a kedvenc kajáimmal ne tömjem tele magam. Korán felöltöztem, és lesiettem a földszintre. Ez volt az első alkalom a szünetben, hogy anyának nem kellett felkeltenie.

– Nahát Jakey! Hogyhogy fent vagy? – jött oda anya útra készen. – Most akartalak ébreszteni. Ma hamarabb megyek dolgozni.

– Tegnap nem is szóltál.

– Most reggel telefonált a főnököm – nyelt egy nagyot és elmosolyodott. – Mit csinálsz, ha már ilyen hamar keltél?

– Elviszem Damient az óceánhoz.

– Remek ötlet. Ma estig az étteremben leszek – homlokon csókolt. – Vigyázz magadra! – határozottan megfogta a két vállam. – És Damienre is.

Anya pincérnőként dolgozott egy vendéglőben, sokszor csak későn ért haza. Leggyakrabban délutánra volt beosztva, és sosem felejtett el szólni, ha változás van.

Este végül elmondta, hogy miről beszéltek Damien apjával, bár a betegséget nem részletezte, valószínűleg még neki sem árult el róla eleget Leonard. Muszáj volt megemésztenie, mielőtt kitálalt nekem.

Eleget aludtam, és ahhoz sem volt kedvem, hogy lustálkodjak. A hűtő elé léptem, kinyitottam, hogy egyek valamit, de végignézve a gyümölcsökön, sonkán és egyebeken kicsit hányingerem lett. Amikor bezártam a hűtőt, akkor jöttem csak rá, hogy gyorsabban ver a szívem.

Ittam egy pohár vizet, majd arra a döntésre jutottam, hogy felmegyek, és megkérdezem Damient, hogy volna-e kedve egy kis városnézéshez, aminek központi része az egyik strand lenne. Erre gondolva hirtelen akkorát dobbant a szívem, hogy a levegőt is nehéz volt beszívnom.

Indulni készültem, amikor Leonard megjelent a konyhában. Zavartnak tűnt, amiért velem és nem anyával futott össze. Köszönt, majd azt mondta:

– Úgy látom, hogy az édesanyád már nincs itthon. Találtam munkát, oda kell mennem. Átadod neki?

Oda? De hova? Bár semmi közöm se volt hozzá.

– Persze – hunyorítottam, megérezve, hogy milyen erős illata van, mintha parfümben fürdött volna.

– Csupán azért, ha talán keresne.

– Értem – sóhajtottam, csípőre tett kézzel.

Nyilván egy állásinterjúra kiöltözik az ember, de túlzásnak tartottam a feszülős pólót és farmert, meg az oldalra nyalt hajat is. Leonard megköszörülte a torkát, és mély lélegzetet vett. Nem mert rám pillantani, el is indult kifelé. Nem igazán értettem, hogy mi van, és megszólalni sem tudtam, bár már nem utáltam annyira ezt a fickót, mint tegnap. Még egyszer sem volt előttem zavarban felnőtt ember.

– Mr. Peterson? – siettem utána.

– Hívj nyugodtan Leonardnak! – fordult felém már az előtérben.

– Ma elvinném Damient a strandra – mondtam, és lenyeltem a torkomban keletkezett gombócot. – Ha nem gond.

Úgy álltam ott, mint egy kisiskolás a csoportképen, még a kezemet is hátratettem.

– Rendben. Kérdezd meg! Már ébren van.

Bólogattam, majd arra eszméltem, hogy még akkor sem fejeztem be, amikor a férfi magamra hagyott. Azon gondolkodtam a padlásszoba felé, hogy miért voltam izgatott, miközben engedélyt kértem, hiszen Damien nem volt lány, mégis úgy viselkedtem, mintha randira akarnám hívni.

Mivel legutóbb indiszkrét voltam, úgy éreztem, hogy ideje előszednem jólnevelt énemet. Kopogtam a padlásszoba ajtaján, aztán lépéseket hallottam bentről. A kilincset figyeltem, amikor megmozdult melegség futott át az arcomon.

– Szia – motyogta Damien a küszöb másik oldaláról fogkefével a szájában. – Gyere!

A fürdőszobába sietett, leöblítette a fogkrémet. Imádtam a mentol illatát. Amint ismét szembe kerültünk egymással, és Damien megszólalt, szinte kábulatba estem.

– Miért jöttél? – kérdezte.

– Van kedved várost nézni?

– Naná! – csillant fel kissé még fáradt kékfoltos szeme. – Pontosan hová megyünk?

– A strandra. Persze tudom, hogy nem úszhatsz...

– Nem gáz. A jövő héten végre megszabadulok a gipsztől.

– Király!

Lehajtottam a fejem, és csak remélni mertem, hogy nem veszi észre mennyire tetszik a fehér zokni a lábán és vékony combja. Itt megtorpant a pillantásom, nem mertem feljebb haladni a testén. Csak ekkor döbbentem rá mit csinálok pontosan; méregetem őt, élvezve a látványát.

– Én sem veszek fürdőnadrágot – mondtam visszatérve a valóságba.

– Meztelen leszel? – rántotta fel az egyik szemöldökét.

– Nem úgy értem! – mentegetőztem.

– Vicceltem. Micsoda szolidaritás! – vigyorogta.

A szekrényhez ment, át akart öltözni, de a gipsz miatt nem volt egyszerű. Mögé léptem, a kezem kezére simítva megragadtam az atlétáját. Nem terveztem el, csak úgy jött.

– Mit csinálsz, Jake?

Egymásra meredtünk, mire megdermedtem, egy hangot sem bírtam kinyögni.

– Segíteni akarsz? – döbbent meg.

A nyelvem felső ajkamhoz ért, ám a beszéd ismét elmaradt. Szuszogva szedtem a levegőt, verejtékezni kezdett a homlokom, pedig volt bent klíma.

– Jacob? Itt vagy? – mosolygott rám.

Csupa libabőr lettem, senki sem volt hozzám ilyen közel még.

– Igen – válaszoltam, és engedtem, hogy a haja kissé édes illata lecsússzon a torkomon minden nagyobb lélegzetvételnél.

– Mi igen?

– Segíteni akartam.

– Akkor segíts!

A kezem közel volt a derekához. Bizsergett a tenyerem, végig akartam simítani a csípőjét, aztán megragadni, és magamhoz rántani őt. Egyre feljebb húzva rajta a ruhát kiürült a fejemből az összes gondolat. Aztán csak álltam a felsőjével a kezemben, de egyetlen mozdulatra sem voltam képes.

– A nadrágom is leveszed? – pislogott rám.

Forró vér szökött meghökkent arcomba. Szinte labdává gyúrtam izzadt kezemmel az atlétát. Összeráncoltam a homlokom, és bár a nyelvemen volt, hogy „igen”, Damien kissé gúnyos mosolyától csalódottan néztem a földre.

– Szórakozok veled – mondta.

– Furán szórakozol – morogtam, és a fotelba dobtam a pizsamáját.

– Sajna igaz – vonta meg a vállát, aztán letolta a nadrágját, erre elfordultam.

Nem volt túl szégyellős. Miért lett volna az előttem? Hisz, én is fiú voltam.

– Újra segítened kéne – jelezte.

Felé sandítva olyan érzés töltött el, mintha meglesném őt. Egy lélegzetvételnyi távolság választott el minket. Ismét az orrom alól szívtam be mentolos leheletét. Megfogtam a farmerján lévő cipzár fülét.

Muszáj volt Damien szemébe néznem, különben még akkor is bizsergő tenyeremet belecsúsztattam volna fehér alsóneműjébe. A jelenet végig is szaladt az agyamon, közben az a furcsa érzetem támadt, mintha valaki más gondolkodna és cselekedne helyettem. Reszkető csuklóval húztam fel a cipzárt.

– Óvatosan – suttogta.

Összegyűlt a nyál a nyelvem közepén. Sokáig csak bámultam Damient, zavart tekintetem nem bírtam levenni róla. Vékony, halvány rózsaszín ajka egyszerűen gyönyörű volt, és legszívesebben beleharaptam volna. Erőt kellett volna vennem magamon, hogy kicsit elhátráljak, mert egyre szűkebbnek éreztem a nadrágomat elöl. Eszembe jutott, milyen jó, hogy farmerban vagyok, és nem csak egy laza rövidnadrágban, mint általában.

– Min jár az eszed Jakey?

– Semmin – nyeltem egy nagyot, aztán a fémgombot a lyukba bújtattam.

– Kösz.

– Nincs mit – bólintottam, megköszörültem a torkom, és végre sikerült lépnem egyet hátra.

Damien kivett egy piros pólót a szekrényből.

– Kint megvárlak! – szóltam, és gyorsan elhagytam a szobát.

Bezártam az ajtót, megtorpantam a homályos, rövid folyosón a lépcső előtt. Megkapaszkodtam a korlát végében, megremegett a lábam, a szívverésem továbbra is a torkomban dobogott. A barna ajtó felé sandítottam, ismét izzadni kezdett a homlokom és a tenyerem. Nem győztem kivárni, hogy Damien kijöjjön onnét, és újra megpillantsam őt. A falhoz dőltem, igyekeztem visszarázódni a normális unott hangulatomba, de ahogy felemeltem a tekintetem, hirtelen minden olyan idegennek tűnt, mintha nem is otthon lennék.

Megjelent Damien, közeledett felém, a piros póló kiemelte fehér bőrét. Hullámos, világosbarna tincsek lógtak az arcába. Amint megállt előttem azzal a furcsán kacér féloldalas mosolyával, szóhoz sem jutottam. Azt akartam mondani neki, hogy jól néz ki, de csak biccentettem, és elindultunk lefelé.

A garázsba mentünk. Több biciklink volt, mint ahányan valaha éltünk ebben a családban. Damien összeráncolt homlokkal nézett rám, amikor a saját kerékpáromat szabadítottam ki a falhoz támasztott többi közül.

– Valami gond van? – kérdeztem.

– Ugye nem ezzel akarsz...?

– Mi bajod?

– Figyelj – sóhajtotta –, nagyon ciki.

– Csak azt ne! – lepődtem meg, majd alig bírtam visszafojtani a nevetést. – Ne! Ne!

– De igen – forgatta a szemét.

– Nem tudsz?

– Nem tanultam meg biciklizni, gördeszkázni, korcsolyázni. Semmit, ami veszélyes lehet. Egyébként, hogy tervezted? El van törve a karom.

– Amint látod, neked nem hoztam.

– Azt képzeled, hogy majd futok utánad? – vigyorodott el. – Ne is álmodj róla!

Észrevettem mire utal, biztos el is vörösödtem. Csoda, hogy meg bírtam kérdezni:

– Egy kézzel sikerül kapaszkodni?

Csak húzta a száját. Végigsuhantunk biciklivel a kertvárosi utcában, közben szikrázóan sütött a nap. A színes házak és a fák zöld lombjai összeolvadtak a sebességtől. Az első kanyarban Damien felkiáltott és belém kapaszkodott a csomagtartón ülve. Egyre szorosabban ölelte a derekam, amikor a több emeletes, virágokkal díszített nyaralók között haladtunk.

Damien egyetlen nap alatt különféle érzéseket keltett bennem. Először utáltam, amiért az apjával még jobban megbolygatják egyébként is bonyolult életünket, majd megsajnáltam a betegsége miatt, végül örültem annak, hogy a kedvenc strandom felé tartunk.

– Töri a fenekem! – szólt hangosan.

– Párnát ne adjak? – kérdeztem.

Úgy izzadtam, hogy a hátamra tapadt a póló.

– Már késő.

A sétányon szlalomoztunk a turisták között. Elhagytunk három fagyizót és pár standot, ahol koktélt árultak. Rengeteg pálma tűnt fel a távolban, és megismertem azt, amelyik alacsonyabb volt a többinél, kissé balra dőlve nőtt.

Lassabban tekertem, az emberek is fokozatosan eltűntek, amikor pedig odaértünk már senki sem volt körülöttünk. Megálltam a fa alatt, aminek a lombját langyos szél fújta és susogó hangot adott ki. Damien leszállt a bicikliről, néhány kisebb lépést tett, döbbent tekintettel nézett előre.

A hullámok percenként csaptak a partra és mosták sötétebb színre a sárga homokot. Csak a hatalmas kékséget lehetett látni, ami kis híján összeolvadt az éggel.

– Gyere! – mondtam, és a fa törzséhez támasztottam a kerékpárt.

Damien ezúttal félénk mosollyal bólintott. Elindultam a part felé, nemsokára lehajoltam, kikötöttem a sportcipőmet, levettem, majd a zoknimat is. Damien kibújt a piros tornacipőjéből, beletette a zokniját, aztán rálépett a homokra. Amikor belesüppedtek a lábujjai, rám pillantott.

– Ez langyos – nevetett fel.

– Sosem voltál nyaralni?

– Nem igazán.

A vizet figyelte, az ajkai eltávolodtak egymástól, de nem beszélt és alig pislogott. Még sosem láttam senkit így megdöbbenni az óceánparton. Nekem a látvány nem adott semmi újat, addig a pillanatig egyszer sem éreztem, mennyire lebilincselő ez a hely.

– Milyen hangosan mossa a partot! – mutatott arra Damien.

– Most nyugodt, ennél százszor hangosabb, ha vihar van. Odaülhetünk, hogy mossa a lábunkat is.

– Komolyan? – pillantott rám nagy szemmel.

– Simán! – vigyorogtam rá. – De hideg.

– Nem baj.

Bólogattam, és vártam, hátha elindul, de nekem kellett először lépnem. Amikor az óceánhoz értünk, Damien megtorpant, nagyot sóhajtott. Nem tudtam mi a gond, ezért leültem, kinyújtottam a lábam, és azt mondtam neki:

– Gyere te is!

– Ez gyönyörű – válaszolta, aztán leült, óvatosan hozzáérintette a lábujjait a vízhez. – Miért nincs itt senki?

– Mert ez nem forgalmas strand. Az kicsit odébb van. Pont ezért szeretek idejárni.

– Mikor jössz ide?

– Ha sok a bonyodalom a fejemben.

– Ez mit jelent?

– Hamar dühös leszek, és könnyen elkeseredek. Szeretek úszni, ha a vízben vagyok és küzdök a hullámokkal, megnyugszom.

– Az úszás a hobbid?

– Igen. Nagyon szeretem.

Fogalmam sem volt arról, miért mondok el neki ilyesmit, hisz alig ismertem. Épphogy a labszárunkat mosták a hullámok. Már nem érdekelt, hogy először hideg a víz, és már fel sem tűnt az a pillanat, amikor végre kellemesnek érzem a hőmérsékletét. Nem vacogtam tőle, ellentétben Damiennel, aki összerezzent, ha jött a sodrás, és csupa libabőr lett a karja. Elmosolyodtam, és arra gondoltam milyen aranyos, legszívesebben jól megsimogattam volna a karját, hogy ne fázzon.

– Megszokod hamar, hogy hideg – szólaltam meg.

– Még egyszer sem voltam élő vízben. Nem tudok úszni, pedig meg szerettem volna tanulni.

– Esküszöm, ha levették a gipszedet, akkor mindent megtanítok neked, amitől eddig féltett az apád.

– Akkor kezdheted a kerékpározással, hogy legközelebb ne a csomagtartón utazzak.

Egy kicsit csendben maradtam. Volt egy kérdésem, de össze kellett szednem a bátorságomat ahhoz, hogy fel merjem tenni. Néztem egy darabig a látóhatárt, és sóhajtottam.

– Damien, a betegséged mennyire súlyos?

– Nos, nekem szerencsém van.

– Hogy érted?

– A betegségem négy típusra osztható. Én az elsőbe tartozom. Egyes típusú csonttörékenyként csak annyiban különbözök tőled, hogy gyakrabban sérülök meg. A hármas típusúval lehet élni, de az ember nem nő tovább száznegyven centinél, és a rengeteg törés miatt valószínűleg tolószékbe kerül. A negyedik típusnál deformálódnak a csontok.

Feltűnt, hogy kimaradt egy szám.

– És a kettes? – pillantottam Damienre.

– Fejletlen a tüdő, bordák is deformáltak, meghal az anyaméhben, vagy születés után nemsokára.

Ezt hallva annyira hűvös lett a víz a bőrömhöz érve, akárcsak a jégkockák.

– Lehet valahogy kezelni? – kérdeztem halkan.

– Biszfoszfonát tartalmú gyógyszereket szedek, amik erősítik a csontjaimat. Vagyis kellene szednem, de nem szedem. Fizioterápiára se járok, pedig az is fontos lenne.

– Miért nem jársz?

– Mert leszarom!

Damien a távolba meredt, oda, ahol az óceán eggyé vált a horizonttal. Tudtam, hogy rengeteg titok és fájdalom rejtőzik benne, amelyeknek a töredékét sem ismerem még.

– Mi volt az, ami a szobában történt? – kérdezte váratlanul.

– Történt valami?

– Ah, értem! – nevetett fel. – Szóval, te az összes haverodnak felhúzod a cipzárt a farmerján.

– Nem. Szerintem ezt te csinálod.

– Ugyan, miért?

– Mert nem volt ellenedre.

– Te sem tiltakoztál.

Egymásra néztünk, és hallgattuk egy darabig, ahogy a víz simogatja a partot. Nem akartam semmit sem tenni, legalábbis tudatosan, viszont mégis közelebb húzódtam Damienhez.

A legtöbbször volt egy kacér mosoly a szája sarkán, de akkor lassan kezdett eltűnni, ezután meglepetten figyelt engem. Odahajoltam hozzá, ekkor beszívtam egy keveset az illatából: parfüm, nem szúrós, inkább kellemes és férfias. Az ajkamon akartam érezni rózsaszín, vékony ajkát, puhának tűnt és csalogatott.

Arra eszméltem, hogy már nem hallom a vizet. Forró lett a testem, a mellkasom nehéz, közben olyan volt, mintha nem is ezen a világon lennék.

Annyira közel volt hozzám egy fiú, hogy az orrom az orrához ért, és félig lehunytuk a szemünket. Most már nem csak a parfümjét, a bőre illatát is éreztem; megizzadt, miközben hoztam a biciklivel. Ha másból árad ez a szag biztosan elundorodom, de Damiené hívogatott. Még közelebb csúsztam hozzá, a számon volt langyos lehelete.

Feltámadt a szél, belegabalyodott fekete hajamba, ettől észheztértem. A hátam mögé pillantottam. Két nő beszélgetett, aztán leterítettek egy pokrócot a földre tőlünk nem messze.

– Nem forgalmas strand, mi? – sziszegte Damien, távolabb húzódott tőlem.

VÁGYAKOZÁS

Damien egyetlen szót sem szólt hazafelé, miközben kapaszkodott, én pedig tekertem a kerékpárt. Eszembe jutott, hogy megállhatnánk egy olyan helyen, ahol senki sincs, bár nehéz lett volna ilyet találni, mert hemzsegett a part az emberektől. Sosem zavart eddig, hogy az Egyesült Államok egyik legforgalmasabb nyaralóhelyén lakok, a mellettünk lévő Palm Beach-ről nem is beszélve.

Azt hittem, Damien arra vár, hogy otthon legyünk kettesben, ezért annyira csendes. Amikor hazaértünk felsietett az emeletre, mert az apja már otthon volt. Biztosan azért hagyott egyedül, mert ha velem marad, lebukhatunk, hiszen a történések hatása alatt voltunk, és nem tudtuk volna visszafogni magunkat. Bejöhetett volna a szobámba, ahol senki sem lát, viszont nem mertem megkérni. Talán az a nap másként alakul, ha ketten vagyunk a házban, de ő csak rám mosolygott mielőtt felrohant a lépcsőn. Nem kedves mosoly volt, nem baráti, inkább féloldalas, kacér, a tekintetét végigvezette rajtam, azt üzente ezzel, hogy esetleg befejezhetjük később, amit a strandolók miatt félbehagynunk.

Én is bementem a szobámba, és azon gondolkodtam, hogy pontosan mi történt volna, ha a két turista nem jön oda. Megcsókolom? Sokáig csókolóztunk volna, vagy csak megpuszilom a száját? Arra készültem, hogy megcsókolok egy fiút – próbáltam tudatosítani a dolgot, de mintha nem értettem volna a szavakat. Zavart lettem, mert nem az voltam, aki korábban az ablakból nézte a sárga taxit. Akkor a legmerészebb álmomban sem vonzódtam volna egy korombeli sráchoz. Nem tudtam ki vagyok és miért kezdtem közeledni Damienhez.

Az íróasztalom előtt álltam, a falra akasztott arany és ezüstérmekre pillantottam. Az úszás az életem részét képezte, és amióta nem készültem versenyre üresség lett bennem. De ezt betöltötte valami, egy ismeretlen és nagyon erős érzés. Beleszerettem egy fiúba. Ez tény volt, megpróbálkoztam azzal, hogy kimondjam. A nyelvem a szájpadlásomhoz ért, viszont egy betűt sem bírtam kinyögni.

Szerelmes vagyok... Szerelmes vagyok... – ismételgettem gondolatban, befejezni azonban nem mertem a mondatot. – Szerelmes vagyok egy f...

Inkább leültem az ágyamra. Lehajtottam a fejem, és bámultam a szürke szőnyeget ökölbe szorított ujjakkal. Libabőrös lettem a klíma miatt, pedig annyira nem is hűtötte le a levegőt. Azt hiszem féltem valamitől. Ma már tudom, hogy saját magamtól.

Ismét az érmekre emeltem a tekintetem, aztán a rendetlen íróasztalom, végül a fehér szekrényem felé fordultam. A nyitott fiók sarkán kilógott az atlétám. Ez az én szobám volt, de mégis ki akartam futni az ajtón, ha lehet az egész világból.

A tenyeremre pillantottam, beugrott egy emlék, ahogy úszok a medencében. Amikor kijövök a vízből, kiderül, hogy második lettem. Pedig küzdöttem, hogy az első helyre kerüljek. Mosolygok a dobogón, de aztán az öltözőben csalódottan bámulom a tenyeremen lévő érmet. Ugyanebben a tenyérben, ami most remeg és majdnem megérintett egy másik fiút.

Nem vagyok homokos – futott végig az agyamon. Tuti nem vagyok homokos, ez egyszerűen ki van zárva.

Tisztában voltam azzal, hogy hazudik az agyam, és ez is azt bizonyította, tényleg meleg vagyok. Sosem érdekelt a szerelem, az úszáson, a versenyeken és a barátaimon kívül semmi sem volt fontos nekem. Próbáltam visszaemlékezni arra, hogy figyeltem-e a férfiakat a strandon, esetleg az uszodában, az öltözőben. Olyan frusztrált lettem, hogy egyetlen emlékkép sem ugrott be. Csak Damient láttam, azt a mosolyt, amivel legutóbb méregetett engem.