A mű eredeti címe

The Hit

Copyright © 2013 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Vadász Márton

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

VADÁSZ MÁRTON

ISBN 978 615 104 115 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A regény cselekménye, a benne szereplő nevek, személyek a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, élő vagy halott személyekkel, kizárólag a véletlen műve.

A Wish You Well című film

stábjának és szereplőinek ajánlom.

Köszönöm a nagyszerű élményt.

1. fejezet

Doug Jacobs a tervezett merénylet izgalmától felvillanyozva megigazította a fejhallgatóját, és feljebb tolta a gépe fényerejét. Ettől már olyan tisztán látta a részleteket, mintha maga is a helyszínen lett volna.

De hálát adott istennek, hogy nem így van.

Több ezer kilométer választotta el onnan, ám a képernyőre nézve ezt persze nem lehetett megállapítani. Nincs az a pénz, amiért vállalta volna, hogy ott legyen. Különben is vannak, akik sokkal alkalmasabbak az ilyen munkára. Hamarosan beszélni fog az egyikükkel.

Jacobs körülhodozta a tekintetét a napsütötte washingtoni negyedben lévő irodája négy falán és egyetlen ablakán. A helyiség egy kívülről teljesen átlagosnak tűnő, alacsony téglaépületben volt. Egy olyan környéken, ahol az újak között régi házak is álltak, némelyikük omladozó, mások szépen restaurált állapotban. Ennek az épületnek bizonyos részei azonban egyáltalán nem voltak hétköznapiak. Ilyen volt például a vastag acélkapu és az ingatlant körülvevő magas kerítés. Fegyveresek járőröztek a belső folyosókon, és térfigyelő kamerák kémlelték, mi történik a kerítésen kívül. A környező utcákban járkáló és ott lakó emberek számára semmi sem utalt arra, hogy mi zajlik odabent.

Márpedig sok minden zajlott.

Jacobs felvette a friss kávéval teli bögréjét, amelybe az imént háromzacskónyi cukrot is beleöntött. A monitor figyelése intenzív koncentrációt igényelt. A kávé sokat segít ebben. Hozzájárul ahhoz az izgalmi állapothoz, amely néhány percen belül a hatalmába keríti.

Beleszólt a fejhallgató mikrofonjába:

– Alfa egyes, helymeghatározást kérek! – mondta parancsolóan.

Eszébe villant, hogy úgy beszél, mint egy légi forgalmi irányító, aki a légi folyosók biztonságára ügyel.

Nos, bizonyos értelemben én is az vagyok. Csak épp az úti cél minden esetben a halál.

A válasz szinte azonnal érkezett.

– Alfa egyes jelentkezik. A helyszín a célponttól hétszáz méterre nyugatra. Lakóház keleti homlokzatának hatodik szintje, balról a negyedik ablak. Ráközelítve látnia kell a puskám csőtorkolatát.

Jacobs előrehajolt, az egérrel odavitte a kurzort az említett pontra, majd kinagyította a valós idejű műholdas képet. Az Amerikai Egyesült Államok számos ellenségének otthont adó távoli városnak ebben a bizonyos ablakában, a párkány széle fölött kivehetővé vált egy, a puska csövére csavart hosszúkás hangtompító. A puska egy speciális, nagy távolságból is ölni képes fegyver volt – feltéve, hogy éles szemű és biztos kezű ember használta.

És most pontosan ez volt a helyzet.

– Vettem, Alfa egyes. Csőre töltve, célra tartva?

– Igen. A távcső beállítva. Célkereszt a célponton. Hangtompító a megfelelő frekvencián. A lenyugvó nap mögöttem, a célszeméllyel szemben. Fényvisszaverődés nincs. Minden kész.

– Rendben, Alfa egyes.

Jacobs az órájára nézett.

– A helyi idő 17:00?

– Pontosan. Friss hírszerzői információk?

Jacobs rákattintott egy ikonra, és felolvasta a képernyő egyik sarkában megjelenő szöveget.

„Minden a tervek szerint halad. A célszemély öt perc múlva érkezik. A járdaszegélynél száll ki a limuzinból. A tervek szerint röviden válaszol az újságírók kérdéseire, majd tíz másodperc alatt beér az épületbe.”

– Biztosan tíz másodpercig tart a bejutás?

– Megerősítve – felelte Jacobs. – De az interjú egy-két percnél hosszabb is lehet. Erre figyelnie kell!

– Értettem.

Jacobs néhány percig a képernyőre koncentrált, amíg meg nem látta, amire vártak.

– Oké, közeledik a konvoj.

– Látom. A látómező tiszta. Nincsenek akadályok.

– A tömeg?

– Az elmúlt órában megfigyeltem az emberek mozgását. A biztonságiak elkerítették őket, és ezzel úgy kijelölték az utat, amin majd végighalad, mint egy sötétben kivilágított kifutópályát.

– Rendben. Már én is látom.

Jacobs imádta közelről nézni az akciókat, anélkül hogy a saját életét veszélyeztette volna. Sajátos módon így is többet fizettek neki, mint a vonal másik végén lévő embernek. Pedig az az ügynök a helyszínen volt, és ha a lövést elvétette, vagy utána nem sikerült elég gyorsan kereket oldania, megpecsételődött a sorsa. Mindenki tagadná, hogy ismeri, semmilyen személyazonosító okmányt nem találnának nála, ami a megbízójával összefüggésbe hozhatná, vagy amit a saját védelmében használhatna. Abban az országban, ahol ez a bizonyos merénylet történik, akasztás lenne a lövész sorsa. Vagy talán lefejezés.

Eközben Jacobs itt ült, biztonságban, és busásan megfizették.

Sokan tudnak jól célozni és pillanatok alatt felszívódni – gondolta –, de ezek mind balekok. Én, aki az összefüggéseket is értem, nem vagyok az. Minden az előkészítésen múlik, ezért én megérdemlem a nagy zsozsót.

– Közelítsen a célpontra! – szólt ismét a mikrofonba. – A limó mindjárt megáll.

– Vettem.

– Adjon hatvan másodperces jelzést, mielőtt lő! Addig csendben maradunk.

– Oké.

Jacobs megszorította az egeret, és úgy tartotta az ujját a bal egérgombon, mintha az egy puska ravasza lenne. Dróntámadások során kattintott is, és nézte, ahogy a célpont eltűnik egy lánggömbben. A számítógép gyártója valószínűleg soha nem gondolta volna, hogy az eszközeit ilyesmire is használják majd.

A légzése felgyorsult, miközben tudta, hogy a lövészé éppen ellenkezőleg, annyira lelassul, hogy szinte meg is áll. Egy ilyen nagy távolságból leadott lövésnél ez elengedhetetlen. Nincs lehetősége hibázni. Egyetlen pontosan irányított halálos lövés. Ilyen egyszerű ez.

A limuzin megállt. A testőrök kinyitották a hátsó ajtót. Tagbaszakadt, izzadó, fegyverrel és fülhallgatóval felszerelkezett férfiak hordozták körbe a tekintetüket, veszélyforrások után kutatva. Elég jók voltak. De az elég jó kevés, ha a legjobbakkal állsz szemben.

Márpedig Jacobs minden embere a legjobbak közül került ki.

A férfi kilépett a járdára, és hunyorogva nézett a lemenő nap erős fényébe.

Ferat Ahmadi egy megalomániás, erőszakos fickó volt, aki a zavaros belpolitikai helyzetet kihasználva a már most is szegénységben élő népét egy még sötétebb útra akarta vezetni. Ezt nem engedhették meg.

Ideje volt csírájában elfojtani ezt a problémát. Voltak mások is az országban, akik készen álltak átvenni a hatalmat. Kevésbé gonoszak, mint ő, és alkalmasak arra, hogy a civilizáltabb országok könnyen manipulálhassák őket. A mai bonyolult világban, amikor hetente változik, hogy ki a barát és ki az ellenség, nem érdemes ennél jobb megoldásra várni.

De ez nem Jacobs gondja volt. Neki csak annyi volt a dolga, hogy teljesítse a kapott feladatot. Ő csak az ítélet-végrehajtók egyike volt.

A fejhallgatójából két szó hallatszott:

– Hatvan másodperc.

– Vettem, Alfa egyes – felelte Jacobs. Nem mondott olyan ostobaságot, hogy „sok szerencsét”. A szerencsének semmi köze ehhez.

Bekapcsolt egy visszaszámlálót a számítógép képernyőjén.

A célpontra nézett, majd az órára.

Figyelte, ahogy Ahmadi az újságírókkal beszélget. Ivott egy korty kávét, majd letette a poharat. Ahmadi befejezte a válaszadást az előre egyeztetett kérdésekre. Egy lépést hátrált a riporterektől.

Testőrei szabaddá tették előtte az utat, amelyen egyedül fog végigmenni, hogy fotózhassák, és mindenki lássa, milyen határozott és bátor vezér.

Ezzel egy rés nyílt a biztonsági rendszeren, ami az utcán jelentéktelennek tűnt. Egy, a magasból figyelő, képzett mesterlövész számára azonban olyan volt, mint egy széles és hosszú hasadék egy hajótest oldalán, amelyet milliónyi gyertya fényével felérő reflektor világít meg.

Húsz másodperc. Már csak tíz…

Jacobs, szemét a monitorra szegezve, elkezdte a visszaszámlálást.

Pár pillanat, és meghal, gondolta. Ennyi. Küldetés teljesítve. Jöhet a következő.

Persze csak egy jó kis steak és a kedvenc koktélja elfogyasztása után, és amikor már eldicsekedett a kollégáknak a legújabb győzelmével.

Három, kettő, egy.

Jacobs nem látott semmi mást, csak a képernyőt. Úgy koncentrált, mintha neki magának kellene leadnia a halálos lövést.

Ablakcsörömpölés. A golyó a hátába fúródott, miután átütötte az ergonomikus szék támláját. Áthatolt a testén, és mennydörgő hanggal kirobbant a mellkasából. Végül a számítógép képernyőjét is megrepesztette. Pont akkor, amikor Ferat Ahmadi sértetlenül belépett az épületbe.

Doug Jacobs viszont a padlóra borult.

Semmi steak, semmi koktélozás. A halott ember már nem dicsekszik.

2. fejezet

A park futóösvényén kocogott egy hátizsákkal a vállán. Majdnem este hét óra volt. Alkonyodott, a levegő lehűlt. A taxisok dudáltak. A gyalogosok hazafelé tartottak egy hosszú munkanap végén.

A Ritz-Carlton bejáratával szemben lovas kocsik sorakoztak. Az egyre erősebb szürkületben kopott cilinderes írek várták a következő fuvarjukat. A lovak patái az aszfalton kopogtak, nagy fejüket az abrakos vödrökbe hajtották.

Manhattan belvárosa volt ez teljes pompájában. A jelen és a múlt úgy keveredett benne, mint tartózkodó idegenek egy hivatalos fogadáson.

Will Robie nem nézett se jobbra, se balra. Sokszor volt már New Yorkban, és sokszor járt a Central Parkban is. Nem turistaként érkezett ide.

Még sosem turistáskodott.

A pulóvere kapucnijának a zsinórját szorosra húzta és elöl megkötötte, hogy eltakarja az arcát. A Central Parkban rengeteg térfigyelő kamera van. Nem akart egy felvételen sem szerepelni.

A hídhoz érve megállt, majd egy rövid ideig még, mintegy levezetésként, helyben futott.

A bejárati ajtót egy sziklába vájták. Zárva volt.

Álkulcsot vett elő, és pillanatokon belül kinyitotta.

Beosont, majd gondosan becsukta az ajtót maga mögött.

A helyiség egyszerre volt raktár és elektromos elosztóközpont, amelyet a Central Park takarításáért és éjszakai megvilágításáért felelős munkások használtak. Aznapra már végeztek, hazamentek, és Robie tudta, hogy csak másnap reggel nyolckor térnek vissza.

Ez bőven elég időt hagyott neki arra, hogy elvégezze, amiért idejött.

Levette a hátizsákját, és kinyitotta. Minden benne volt, amire a munkájához szüksége volt.

Robie nemrég töltötte be a negyvenet. Körülbelül száznyolcvanöt centi magas, nyolcvankét kilós, erős, szálkás izomzatú férfi volt. A nagy, látványos izmok csak hátráltatták volna, amikor a gyorsaság és a pontosság volt fontos.

A zsákban lévő számos alkatrész közül kikeresett hármat, és két perc leforgása alatt összeszerelte őket egy, speciális célt szolgáló eszközzé.

Egy mesterlövészpuskát tartott a kezében.

Egy negyedik, szintén nélkülözhetetlen tárgyat is előhúzott.

A távcsövet.

Ezt a karabély tetején lévő, fogazott Picatinny sínhez erősítette.

Vagy hússzor végiggondolta a terv minden részletét, a lövést, amit le kell adnia, és a helyszín biztonságos elhagyását, ami remélhetőleg ez után következik. Mindent memorizált már, de el akart érni arra a pontra, ahol már nem kell gondolkodnia, csak cselekednie. Ezzel értékes másodperceket takaríthat meg.

Mindez körülbelül kilencven percig tartott.

Ezután megvacsorázott. Felhajtott egy üveg elektrolitos vizet, és bekapott egy müzliszeletet. Ez volt a szokásos menü egy péntek esti, önmagával lebonyolított randevún.

Lefeküdt a raktár cementpadlójára, a hátizsákot a feje alá tette, és pillanatokon belül már aludt is.

Tíz óra és tizenegy perc múlva kell munkához látnia.

Míg a hozzá hasonló korú férfiak hazamentek a feleségükhöz és a gyerekeikhez, a munkatársaikkal buliztak vagy épp nőkkel randiztak, addig Robie egyedül rejtőzködött egy lepukkant raktárban a Central Parkban, és arra várt, hogy valaki megjelenjen, és ő megölhesse.

Merenghetett volna a jelenlegi élete értelmén, de nem talált volna kielégítő választ. Úgy is dönthetett, hogy egyszerűen nem foglalkozik ezzel. Ő az utóbbit választotta. Talán nem olyan könnyen, mint régen.

Mégsem esett nehezére elaludni.

Ahogy nem okozott gondot számára az ébredés sem.

Kilenc órával később fel is ébredt.

Reggel volt. Hat óra múlt néhány perccel.

Most jött a következő fontos feladat: a detektálási sáv és a látótávolság beállítása. Ezek a legkritikusabbak mind közül.

A raktár téglafalát szárazhabarccsal fugázták. Ám ha valaki alaposabban megnézte, két lyukat talált a fugákban, amelyeket pont olyan helyeken fúrtak, hogy rajtuk átnézve az ember a megfelelő irányba lásson. A lyukakat visszatöltötték a habarcséval azonos színű, rugalmas poliurea tömítőanyaggal. Ezt egy kis csapat csinálta, egy héttel korábban. Szerelőbrigádnak adták ki magukat.

Robie egy csipesszel megfogta mindkét tömítés végét, és kihúzta őket. A lyukak láthatóvá váltak. A puska csövét betolta az alsó lyukba, de megállította, mielőtt elérte volna a lyuk végét. Ez ugyan erősen korlátozta a célzás lehetséges szögét, de nem tehetett ellene semmit. Soha nem dolgozott tökéletes körülmények között.

A távcső pontosan a felső lyukkal került egy vonalba, és az elülső éle a lyuk peremére támaszkodott. Robie belenézett, és gondosan bemérte az összes környezeti és egyéb tényezőt, amelyek befolyásolhatják a küldetés sikerét.

A hangtompító méretét a csőtorkolathoz és a benne lévő lövedék átmérőjéhez igazították. A könnyű anyagból készült rövid eszköz nem csak arra szolgált, hogy csökkentse a csőtorkolati robbanás hangerejét, hanem arra is, hogy mérsékelje a fegyver visszarúgásának az erejét, tovább javítva a lövés találati pontosságát.

Az órájára nézett. Tíz perc volt még hátra.

Bedugta a fülhallgatóját, és a derékszíjára csatolta a parányi mikrofont. Így már készen állt a kommunikációra is.

Ismét belenézett a távcsőbe. A célkereszt a park egy bizonyos pontját fedte le. Mivel nem tudta mozgatni a puska csövét, Robie-nak csak egy töredékmásodperce volt arra, hogy a célpontját megpillantva az ujjával meghúzza a ravaszt.

Ha egy milliszekundumot késik, a célszemély életben marad.

Ha egy milliszekundummal korábban lő, a célszemély akkor is életben marad.

Robie nem aggódott emiatt. Voltak már könnyebb feladatai is, az igaz. De voltak nehezebbek is.

Mély lélegzetet vett, és ellazította az izmait. Normális esetben megbízott valakit a távolsági megfigyeléssel. A segítő partnerekkel a közelmúltban, éles helyzetekben szerzett tapasztalatai azonban katasztrofálisak voltak, ezért ragaszkodott hozzá, hogy ezt a feladatot egyedül végezhesse el. Számíthatott rá, hogy ha a célszemély nem jelenne meg, vagy irányt változtatna, a fülhallgatón keresztül azonnal megkapná erről az értesítést.

Körülnézett a szűk helyiségben. Még néhány percig ez lesz az otthona, azután soha többé nem látja. Ha hibázik, ez lehet az utolsó hely, amit életében lát.

Újra az órájára pillantott. Még két perc. A puska a maga mellé húzott széken feküdt. Ha túl korán veszi fel a fegyvert, az elmerevítheti az izmait és tompíthatja a reflexeit, amikor rugalmasságra és gyorsaságra van szükség.

Negyvenöt másodperccel a lövés kiszámított időpontja előtt letérdelt, a vállához emelte a puskát, a szemét a távcsőhöz, az ujját a ravasz elé illesztette. A fülhallgatója néma maradt. Ez azt jelentette, hogy a célpont közeledik. Az akciót nem fújják le, minden a terv szerint halad.

Ettől kezdve nem kellett az órájára néznie. A belső órája olyan pontos volt, mint a legjobb svájci időmérők. A távcsövön át látott pontra koncentrált.

A célszemély egy szempillantás alatt eltűnhetett, és nem volt lehetőség arra, hogy újra megtalálja. Megvolt a maga módszere ennek a helyzetnek a kezelésére. Harminc másodperccel a tüzelés előtt elkezdett hosszabb lélegzeteket venni, fokozatosan lassítva ezzel a szívverését. A ravasz meghúzásához ideális nyugalmi állapot elérésére törekedett, ami szinte minden esetben garantálta, hogy a lövés halálos lesz.

Semmi kézremegés, semmi szemrebbenés.

Robie nem hallotta a célszemély közeledését. Még nem látta. De tíz másodperc múlva hallani és látni is fogja. És akkor egyetlen pillanat áll csak a rendelkezésére, hogy célba vegye, és tüzeljen.

Az utolsó másodperchez ért a belső számolásban.

Ujja a ravaszon.

Will Robie világában, miután idáig eljutott, már nem volt visszaút.

3. fejezet

A kocogó férfi nem aggódott a biztonságáért. Másoknak fizetett azért, hogy aggódjanak érte. Egy bölcsebb valaki talán rájött volna, hogy senki sem becsüli jobban az életét, mint ő maga. De ő nem volt ennyire bölcs. Olyan ember volt, aki nagy hatalmú politikai ellenfelekkel szállt szembe, és várható volt, hogy ennek az árát hamarosan meg kell fizetnie.

Kocogás közben szikár alakja minden csípő- és lábmozdulatától fel-le mozdult. Négy férfi vette körül, kettő előtte, kettő mögötte futott. Fittek és fiatalok voltak, mind a négyüknek lassítania kellett a szokásos tempóján, hogy lépést tarthasson velük.

Az öt férfi hasonló magasságú és testalkatú volt, és egyforma színű futóruhát viseltek. Szándékosan tettek így, mert ez egy helyett öt potenciális célpontot eredményezett. A karok és lábak szinte egyszerre lendültek, a fejek és a törzsek hasonló, egymástól alig eltérő szögben mozogtak. Mindez egy rémálom lehetett volna annak, aki nagy távolságból akart lőni.

A csoport közepén haladó férfi ráadásul könnyű testpáncélt viselt, amely a legtöbb puskalövést megállította volna. Csak a fejlövés lehetett biztosan halálos, de nagy távolságból szabad szemmel nem is látható célra lőni problémás. Túl sok volt a fizikai akadály is. További biztonsági emberek is voltak a parknak ezen a részén. Ha valaki gyanúsnak tűnt, vagy bármilyen szokatlan tárgy volt a kezében, azt megállították, és nem engedték tovább, amíg a férfi a közelben tartózkodott. Eddig mindössze két ilyen volt.

A négy profi kísérő számított rá, hogy minden óvintézkedés ellenére egyetlen pillanatra sem lankadhat a figyelmük. Tekintetük folyamatosan a környéket pásztázta, és készen álltak arra, hogy szükség esetén azonnal akcióba lépjenek.

Egy kanyar megszakította a potenciális mesterlövészek látóterét. Bár a testőröket arra tanították, hogy soha ne tegyék, pár pillanatra mindegyikük lazított egy kicsit.

A fojtott dörej még mindig elég hangos volt ahhoz, hogy egy galambcsapatot felrebbentsen, és a szárnyukkal verdesve, kurrogva tiltakozzanak a kora reggeli háborgatás ellen.

A kocogó csapat közepén haladó férfi előrezuhant. Ott, ahol eddig az arca volt, egy üreg tátongott.

Egy 7,62-es lövedéknek a repülése elképesztő mozgási energiát szabadít fel. Minél messzebbre jut, annál többet. Amikor végül egy szilárd tárgynak, például egy emberi fejnek ütközik, az pusztító eredménnyel jár.

A négy testőr hitetlenkedve nézte a földön fekvő férfit, és a futóruhájára fröccsent vért, agyvelőt és egyéb emberi szöveteket. Előrántották a pisztolyukat, és vadul forgolódva keresték, hogy kit lőjenek le. A csapat vezetője a telefonján erősítést kért. Testőrökből bosszúosztaggá alakultak.

Csak épp nem láttak senkit, akin bosszút állhattak volna.

Nyilván távcsöves puskát használt a merénylő, és mind a négy férfi azon tűnődött, hogy lehet az, hogy pont akkor tüzelt, amikor a kanyarban voltak.

Csak más kocogókat és sétáló embereket láttak. Kizárt, hogy bármelyikük puskát rejtegetett volna. Mindenki megállt, és rémülten bámulta az áldozatot. Ha tudták volna, ki ő, a rémületük talán megkönnyebbülésbe csapott volna át.

Will Robie egy pillanatot sem vesztegetett arra, hogy a kivételesen jól sikerült lövésnek örüljön. A fegyvere okozta nehezítésekkel ilyen pontosan lőni óriási teljesítmény volt. Hasonlított arra a lőgyakorlatra, amikor váratlan pillanatokban és helyeken ugrik elő az ellenség egy-egy tagja. Kiváló reflexekre és pontos célzásra volt szükség a találathoz.

Neki ráadásul nagy távolságból kellett lőnie, és számítania kellett arra is, hogy visszalőnek.

A rugalmas anyagból készült faldugók után nyúlt. A hátizsákjában magával hozott üvegben lévő keményítőoldattal bekente a két végüket, egy kis tégelyből port szórt rájuk, és bedörzsölte. A dugókat betolta a lyukakba, vigyázva, hogy a végük pontosan egy síkba kerüljön a fallal. A keverék két perc alatt megkeményedett, és tökéletesen összeolvadt a habarccsal. A lyukak nyoma szinte teljesen eltűnt. A külvilágból már nem látott semmit; úgy érezhette magát, mint a bűvész segédje abban a bizonyos dobozban.

Már a hátizsákkal a hátán, menet közben szerelte szét a fegyvert. A raktárhelyiség közepén egy csatornafedél volt. A Central Park alatt számos alagút fut. Némelyik szennyvízcsatornaként szolgál. Több a régi metróvonal építéséből származik, mások újabban épültek, ismeretlen célból, és jelenleg semmire sem használják őket.

Robie egy bonyolult útvonalon kívánt a felszínre jutni.

Miután beleereszkedett a lyukba, a helyére csúsztatta az aknafedelet. Egy zseblámpával világítva lemászott egy fémlétrán, amíg, körülbelül tíz méterrel lejjebb, a lába szilárd talajra nem ért. A fejében volt az útvonal, amelyet követnie kellett. Egy küldetéssel kapcsolatban soha semmit nem írtak le. Ha a célszemély helyett ő maradna holtan a helyszínen, a leírt dolgok nyomot hagynának.

Robie rövid távú memóriája kiváló volt, de ez a feladat számára is tartogatott kihívást.

Módszeresen mozgott, se nem gyorsan, se nem lassan. A puskája csövébe is gyorskeményítő oldatot öntött, majd eldobta az egyik alagútban. Az erős és bő vízfolyás gyorsan elviszi az East Riverbe, ahol a feledés homályába merül. Még ha meg is találnák valahogy, a bedugaszolt cső lehetetlenné tenne bármilyen ballisztikai tesztet.

A tustól egy másik alagútban szabadult meg. Betemette egy leomlott téglahalom alá, amely úgy nézett ki, mintha száz éve érintetlen lenne, és valószínűleg az is volt. Ha mégis megtalálnák, nem lehetne összefüggésbe hozni a lövedékkel, amely a célszeméllyel végzett.

A gyújtószeg nélkül semmiképpen, amelyet Robie már zsebre vágott.

A szagok odalent nem voltak kellemesek. Manhattan alatt közel tízezer kilométernyi alagút húzódik, ami figyelemre méltó egy olyan szigeten, ahol egyetlen működő bánya sincs. Az alagutakban csövek is futnak, amelyek naponta sok millió liter ivóvizet szállítanak, hogy ellássák Amerika legnépesebb városának lakóit. Az ugyanezen lakók által termelt szennyvizet más csatornákon vezetik el hatalmas tisztítótelepekre, amelyeken többféle hasznos anyag előállításához használják fel.

Robie hosszú ideig ment, igen gyors tempóban.

Egy jó óra elteltével felnézve meglátta a létrát és a DNE EHT feliratot.

„THE END”, visszafelé írva. Nem mosolyodott el a felirat által keltett morbid asszociáción. Embereket ölni komoly dolog, a legkevésbé sem vicces. Nem volt oka különösebb vidámságra.

Felvette az alagút falába vert szögön lógó kék kezeslábast és munkavédelmi sisakot. A zsákjával a hátán felmászott a létrán, és kibújt a nyíláson.

A belvárosból egészen a félsziget felső harmadáig gyalogolt a föld alatt. Kellemesebb lett volna metróval megtenni ezt a hosszú utat.

Egy korlátokkal elkerített építési területre jutott. Az övéhez hasonló, kék overallt viselő férfiak dolgoztak valamilyen projekten. Nagy volt a forgalom körülöttük. Taxik dudáltak, emberek járkáltak fel-alá a járdákon.

Az élet ment tovább, a maga megszokott módján.

Kivéve a pasasnak a parkban.

Robie egyik munkásra sem nézett, és egyikük sem nézett őrá. Odasétált egy fehér furgonhoz, amely a munkaterület mellett parkolt, és beszállt az anyósülésre. Amint az ajtó becsukódott, a sofőr elindította a motort, és elhajtott. Jól ismerte a várost. Alternatív útvonalakat választott, hogy elkerülje a közlekedési dugókat. Kifelé tartottak Manhattanből, a LaGuardia repülőtérre vezető útra.

Robie átmászott a hátsó ülésre, hogy átöltözzön. Amikor a furgon megállt a terminál indulási oldalánál, öltönyben, egy aktatáskával a kezében szállt ki és sétált be a repülőtér épületébe.

A LaGuardia, ellentétben a hasonlóan híres JFK-jel, a belföldi, rövid járatok reptere. Több gép indul innen és érkezik ide, mint bármelyik másik repülőtérre a chicagói és az atlantai kivételével. Robie útja nagyon rövid volt. Körülbelül negyven percet töltött a levegőben, mielőtt leszálltak Washingtonban. Az embernek épp csak annyi ideje van, hogy elpakolja a kézipoggyászát, kényelembe helyezze magát, és meghallgassa a gyomra korgását, mivel se enni, se inni nem kap semmit egy ilyen rövid repülőúton.

Harmincnyolc perccel később már landoltak is a Reagan Nationalen.

Itt is egy autó várta.

Beszállt a hátsó ülésre, felkapta az ott heverő Washington Postot, és átfutotta a címsorokat. Természetesen még nem volt benne, bár az online hírek között már nyilván szerepelt. Nem akart olvasni róla. Mindent tudott, amit tudnia kellett.

Holnap már az ország valamennyi újságjának címlapján arról a férfiról fognak írni, aki a Central Parkban futott. Aki tegnap az egészsége érdekében kezdett kocogni, és mozdulatlanná dermedt hullaként végezte.

Robie tudta, hogy néhányan meggyászolják majd a fickót. A hívei, akiknek a halálával remélhetőleg örökre eltűnt a lehetőségük arra, hogy másoknak fájdalmat és szenvedést okozzanak. A világ nagy része pedig tapsolni fog, hogy megszabadult tőle.

Ő már máskor is ölt gonoszt. Az emberek boldogok, lelkesek voltak, hogy eltűnt egy újabb szörnyeteg. De az élet nem állt meg, minden folyt tovább, ugyanolyan összevisszaságban, mint addig, és egy másik rohadék, talán még nála is rosszabb, lépett a helyébe.

Egy ideig emlékeznek arra, hogy valaki meghúzta a ravaszt azon a tiszta, ropogósan hideg reggelen, a máskor mindig nyugodt Central Parkban. Nyomozni fognak. A diplomaták jegyzékeket váltanak majd. Megtorlásként több ember meghal. Azután az élet megy tovább.

És ő, Will Robie, a hazája szolgálatában repülőre, vonatra, buszra száll, vagy éppen, mint ma tette, gyalogol, majd meghúz egy újabb ravaszt, elhajít egy kést, vagy puszta kézzel megfojt valakit. Aztán jön a következő nap, és kiderül, hogy a világ jottányit sem változott.

Mégis folytatja, mégpedig abból az egyszerű okból, hogy ha nem tenné, a világnak esélye sem lenne jobbá válni. Ha az emberek, akiknek van egy kis bátorság a szívükben, tétlenül állnak, és nem tesznek semmit, akkor mindig a gazemberek győznek. Márpedig nem győzhetnek!

Végighajtottak néhány útszakaszon, és hamarosan Virginiába, Fairfax megyébe érkeztek. A kocsi behajtott egy fegyveresek által őrzött kapun. Amikor megállt, Robie kiszállt, és bement az épületbe. Nem mutatott fel semmilyen igazolványt, még csak meg sem állt, hogy engedélyt kérjen a belépésre.

Végigment egy rövid folyosón egy szobáig, és belépett. Rövid időre leült egy laptop elé, és elküldött néhány e-mailt. Azt tervezte, hogy ezután azonnal hazamegy a washingtoni lakásába. Egy-egy küldetés után általában hajnalig kószált az utcán, céltalanul. Ez volt a módszere arra, hogy feldolgozza a munkája utóhatását.

Ma azonban csak haza akart menni, leülni, semmi megerőltetőt nem csinálni. Csak hallgatni, és bámulni ki az ablakon.

Nem így történt.

Belépett a férfi.

A férfi, aki gyakran lépett be a szobájába egy pendrive-val a kezében.

Minden pendrive átadása egy újabb küldetést jelentett Robie számára.

Ezúttal azonban üres kézzel, de feltűnően mogorva arccal jött.

– Kék Ügynök találkozni akar veled – mondta.

Ha bármi mást mondott volna a férfi, nem keltette volna fel Robie érdeklődését.

Ez viszont meglepte.

Mostanában többször is találkozott Kék Ügynökkel. Ezt megelőzően, egész pontosan az elmúlt tizenkét évben, még csak nem is látta.

– Most azonnal?

– Igen. Az autó már vár.

4. fejezet

Jessica Reel egyedül ült egy asztalnál a repülőtéri váróban.

Szürke nadrágkosztümöt és fehér blúzt viselt. Lapos sarkú, fekete cipőjének egyetlen pántja futott a lábfeje tetején. Könnyű és kényelmes volt, amelyben gyorsan tudott futni is, ha a helyzet azt kívánta.

Az egyetlen jel, ami a hóbortosságára utalt, a kalapja volt, amelyet az előtte álló asztalra tett. Szalmasárga panamakalap volt, fekete selyemszalaggal. Utazáshoz ideális darab, mert összenyomható. Reel sokat utazott, de a korábbi útjain soha nem viselt kalapot.

Talán épp itt volt az ideje elkezdeni.

A tekintete végigsiklott az utasokon, akik gurulós bőröndöket húztak, laptoptáskákat akasztottak a vállukra, és starbucksos poharakat szorongattak a szabad kezükben. A többségük aggódva nézte a digitális táblák kiírásait, a beszállási kapu számát keresve, vagy a járatlemondásokat, a gépek fel- és leszállásának várható időpontját tanulmányozva. És percekkel, órákkal vagy – ha az időjárás különösen kedvezőtlen volt – napokkal később beszálltak az ezüstszínű csövekbe, amelyek több száz vagy több ezer kilométer távolságba repítették őket a választott úti céljuk felé, ahová remélhetőleg a csomagjaikkal együtt és sértetlenül meg is érkeztek.

Emberek milliói járják ezt a táncot naponta, jó tízezer kilométer magasan, a Föld csaknem valamennyi országa fölött. Reel is évek óta csinálta. De ő mindig könnyű poggyásszal utazott. Laptop nélkül. Csak néhány napra elegendő ruhával. Nem vitte magával a munkaeszközeit. Minden olyan felszerelés, amire a kapott feladat elvégzéséhez szüksége volt, a helyszínen várta.

Amikor végzett, távozott, legalább egy halottat hagyva maga után.

Megnyomta a telefonja oldalán lévő gombot. A kijelzőn megjelent a beszállókártyája. Nem a Jessica Reel név szerepelt rajta. Az egy kissé veszélyes lett volna ebben, a számára hirtelen zűrössé vált helyzetben.

A legutóbbi küldetése nem a terv szerint alakult, legalábbis nem a megbízójának a terve szerint. Ezzel szemben pontosan úgy történt minden, ahogyan ő elképzelte, és egy Douglas Jacobs nevű férfi halálával végződött.

Tudta, hogy emiatt nem csak nemkívánatos személlyé válik otthon, hanem üldözötté is.

Az emberek, akiknek dolgozik, rengeteg ügynököt irányítanak, akik közül bárkit be lehet vetni, hogy kutassa fel, és végezzen vele. Ugyanolyan hatékonyan, ahogy ő végzett Jacobsszal.

Ez a forgatókönyv határozottan nem szerepelt Reel tervében, ez magyarázza az új nevet, az új okmányokat és a panamakalapot is. Hosszú haját a természetes barnáról szőkére festette. Zöld szemét a színezett kontaktlencsék szürkére változtatták. Egy jól elvégzett plasztikai műtét eredményeként az orrának és az állának az alakja is megváltozott. Minden lényeges tekintetben egy másik nő volt.

Szólították a járat utasait. Felállt. Ugyan a lapos sarkú cipőben is közel száznyolcvan centi magas volt, mégis észrevétlenül beolvadt a nyüzsgő emberáradatba. Feltette a kalapját, vett egy kávét a Starbucks pultjánál, és a közeli kapuhoz sétált.

A gép időben indult.

Negyvenpercnyi, sok rázkódással terhes utazás után, továbbra is erős viharban landoltak a leszállópálya aszfaltján. A turbulencia sosem zavarta Reelt. Úgy érezte, hogy ha még húszezer éven át naponta repülne, akkor sem érhetné szerencsétlenség.

A földön sajnos közel sem ilyen jók a túlélési esélyei.

A reptérről kilépve beállt a taxiállomás előtt kígyózó hosszú sor végére, és türelmesen kivárta, amíg rákerült a sor.

Doug Jacobs volt az első, de nem az utolsó. Reel összeszedett egy listát azokról, akik remélhetőleg hamarosan csatlakoznak hozzá a túlvilágon, ha létezik ilyen hely az olyanok számára, mint Jacobs.

De a többieknek még várniuk kellett. Reelnek valamit még el kellett intéznie. Beszállt a taxiba, és elindult a városba.

A Central Park közelében szállt ki. A park tele volt sétálgató emberekkel, kutyákkal, és itt is, ott is rendezvényeket tartottak. Igazi irányított káosz volt, mint mindig.

Kifizette a fuvart, és a legközelebbi kapun keresztül belépett a parkba. Szeretett volna a lehető legközelebb kerülni a színhelyhez.

A rendőrség meglehetősen nagy területet zárt le, hogy azon belül a bűnügyi szakértők háborítatlanul elvégezhessék a vizsgálódásaikat, összegyűjthessék a bizonyítékokat, és ezek alapján remélhetőleg kézre kerítsék a gyilkost.

Nem fog sikerülni. Ha New York legjobb rendőrei nem is, Reel biztos volt ebben.

A sok kiváncsiskodó között, közvetlenül a szalagkordon mögött állt meg. Figyelte, ahogy a rendőrök dolgoznak, módszeresen megvizsgálva minden négyzetcentimétert azon a helyen, ahol a merénylet áldozata feküdt.

Reel ugyanarra a területre fókuszált, és az elméje kezdte kitölteni azokat a hézagokat, amelyeknek a létezéséről a rendőrség nem is tudott.

A célszemély kiléte őt egyáltalán nem érdekelte. Egy szörnyeteg volt, akit meg kellett ölni.

Ő is sok gazemberrel végzett már. Mások léptek a helyükbe. A világ már csak ilyen. Az is valami, ha néha sikerül egyet-egyet ártalmatlanítani.

Más dolgokra koncentrált. Olyanokra, amiket a rendőrök nem láttak.

Képzeletben minden irányban meghosszabbította a holttest ragasztószalaggal kijelölt körvonalait, hogy azonosítsa az összes lehetséges röppályát. Biztos volt benne, hogy a rendőrség emberei is így tettek, elvégre ez a kriminalisztika alapjaihoz tartozik. De ezzel valószínűleg el is érkeznek a deduktív képességeik, sőt a képzeletük határaihoz, ezért nem jutnak el a helyes válaszhoz.

Miután a lövész pozíciójának meghatározásához minden más lehetőséget számba vett és elvetett, a figyelmét egy kőfalra koncentrálta. Egy falra, amelyen látszólag nem lehet átlőni. A kőfalon lévő bejárattól nem nyílt rálátás a célpontra, és az ajtó zárva volt. Így ezt a rendőrség nyilván azonnal kizárta.

Reel otthagyta a tömeget, és távolabb sétált, először nyugati, majd északi, végül pedig keleti irányba.

Látcsövet vett elő, és tüzetesen vizsgálni kezdte a falat.

Két lyukat kellett találnia rajta, az egyiket a hangtompítóval megvastagított csőszájnak, a másikat a távcsőnek. Pontosan tudta, hogy a fugákat kell végignéznie, hogy mekkoráknak kell lenniük a lyukaknak, illetve, hogy egymástól milyen távolságra vannak.

A forgókerékkel élesebbre állította a képet. A rendőrség soha nem találná meg ezeket a lyukakat, hiszen nem is keresi őket.

Térfigyelő kamerát sem irányítottak a falra. Mit is néznének egy közönséges téglafalon?

De Reel pontosan tudja, mit kell keresnie.

Ez az, ami tökéletessé tette a mesterlövész munkáját.

A falon két kis foltot vett észre, amelyek egy kissé más színűek voltak, mint a fuga. Mintha nemrég kerültek volna oda. Reel rögtön megértette, hogy ez így is történt.

Amint a lövés eldördült, a merénylő a lyukakat újra betömte. A keményedő keverék hatására néhány nap múlva a foltok pont úgy néznek ki, mint a környezetük. Ám addig a színük egy egészen kicsit eltérő.

A lövés onnan jött.

A szökés is onnan indult.

Reel lenézett a földre.

Tisztában volt azzal, hogy a park alatt csövek, szennyvízcsatornák, alagutak, elhagyott metrósínek labirintusa húzódik. Évekkel ezelőtt ő is kihasználta ezt az egyik küldetése során. Amerika legnagyobb városa alatt bőven elegendő hely van ahhoz, hogy az ember felszívódjon. Odafent emberek milliói küzdenek a helyekért, miközben alattuk olyan egyedül lehet valaki, mintha a Hold felszínén járna.

Eltette a távcsövét, és újra járkálni kezdett.

A kijárat a város valamelyik távoli részében lehetett. Ott a lövész nyilván feljött az utca szintjére. Gyorsan kiért a repülőtérre vagy a pályaudvarra, és ennyi…

A gyilkos szabad, mint a madár.

Az áldozat számára irány a hullaház.

Az újságok egy ideig foglalkoznak az esettel. Lehet, hogy lesz még valamilyen politikai megtorlás, de azután az ügyet elfelejtik. Más történetek veszik át a helyét. Egy haláleset nem sokat számít. Túl nagy a világ, és túl sokan halnak erőszakos halált ahhoz, hogy bármelyikükre hosszasabban odafigyeljenek.

Reel elment a szállodába, amelyben a már korábban lefoglalt szoba várta. Egy kicsit kínozta magát az edzőteremben, majd beült a szaunába is, hogy minden feszültségtől megszabaduljon. Elfogyasztott egy könnyű vacsorát, és lefekvés előtt a szobájában még elgondolkodott a dolgokon.

A Central Parkba tett kiruccanása nem volt céltalan.

Will Robie a Cég egyik legjobb, ha nem a valaha volt legjobb embere.

Reelnek nem volt kétsége afelől, hogy ő húzta meg a ravaszt aznap reggel, ott a parkban. Eltüntette a nyomait. Felment a felszínre. Washingtonba repült. Jelentkezett az irodában.

Minden a megszokott módon történt, már amennyire Robie világában rutinszerűek a dolgok.

Az én világom is ilyen volt. De most már nem. Doug Jacobs után nem. Az egyetlen jelentés, amit mostantól olvasni akarnak rólam, az a boncolásomról szóló jegyzőkönyv.

Reel meglehetősen biztos volt benne, hogy Robie-t újabb feladattal bízzák meg.

Az lesz a dolga, hogy eredjen a nyomomba, és öljön meg.

Egy gyilkost üldöző gyilkos.

Robie kontra Reel.

Jól hangzik. Mintha az évszázad mérkőzését beharangozó szöveg lenne.

És ő biztos volt benne, hogy tényleg az következik.

5. fejezet

Odakint esett. A szobának nem volt ablaka, de Robie így is hallotta a tetőn kopogó esőcseppek hangját. Az időjárás az elmúlt huszonnégy órában hűvösre fordult. Még nem jött el a tél, de már közel járt.

Az egyik kezét az asztalra tette, és Kék Ügynök szemébe nézett.

Kék Ügynök valódi neve Roger Walton volt, de soha senki nem szólította így. Ez együtt járt a magas beosztásával. Walton tagja volt az úgynevezett Kék Gyűrűnek. Vannak a Cég szervezetében a Kék Gyűrűnél magasabb szintek is, de nem sok.

Úgy nézett ki, mint egy nagypapa: hófehér haj, petyhüdt arcbőr, kerek szemüveg, makulátlan öltöny, piros kasmír nyakkendő, régimódi gallértű, fényesre suvickolt fekete bőrcipő.

Igen, Kék Ügynök magas rangban volt a CIA-nál. Robie már korábban is dolgozott vele, és jobban bízott benne, mint a legtöbb itteni emberben. Ami azt illeti, meglehetősen rövid volt azoknak a listája, akikben ő megbízott.

– Jessica Reel? – kérdezte.

Kék Ügynök bólintott.

– Egész biztos?

– Jacobs irányította. Közös küldetést hajtottak végre. De a célszemély helyett Jacobst lőtték le. Később megállapítottuk, hogy Reel még a helyszín közelében sem volt. Az egész csak átverés volt.

– Mi oka volt arra, hogy megölje Jacobst?

– Ezt nem tudjuk. Amit tudunk, az az, hogy Reel megszakította a kapcsolatot a hálózattal.

– Van bizonyíték arra, hogy ő ölte meg Jacobst? Talán valaki más tette.

– Nem. Reel hangja volt a vonalban közvetlenül a lövés előtt. Jacobsnak fogalma sem lehetett arról, hogy ténylegesen hol van. Amit hallott, ugyanúgy hangzott volna néhány száz méter, mint több ezer kilométer távolságból.

Szünetet tartott.

– Röppályaelemzést végeztünk. Reel a gyilkos lövést egy régi bérházból adta le, amely nem messze áll attól a helytől, ahol Jacobs dolgozott.

– Nem voltak ott golyóálló ablakok?

– Mostantól már lesznek. De a sötétítőfüggönyök be voltak húzva, és az épületet védjük az elektronikus megfigyeléstől is. A lövésznek pontosan ismernie kellett az iroda elrendezését, hogy eltalálja Jacobst.

– Hagyott maga után bármilyen nyomot, ami bizonyíték lehet?

– Nem igazán. Ha Reel tette, megőrizte a nyugalmát, és profi módon hagyta el a helyszínt.

No persze, gondolta Robie. Erre vagyunk kiképezve.

Kék Ügynök az ujjaival kopogott az asztalon. Úgy tűnt, hogy sikerült átvennie az esőcseppek ritmusát.

– Ismeri Reelt?

Robie bólintott. Tudta, hogy ez a kérdés elhangzik majd. Csak az volt furcsa, hogy Kék Ügynök mostanáig várt vele.

– Együtt másztuk meg a ranglétrát, hogy úgy mondjam. Korábban volt néhány közös bevetésünk.

– És mi a véleménye róla?

– Nem beszél sokat, ami tetszett nekem, mert én sem. Tette a dolgát, és jól csinálta. Soha nem kellett aggódnom, ha őt tudtam magam mögött. Biztos lehettem benne, hogy elsőrangú munkát fog végezni.

– Így is volt, egészen mostanáig – jegyezte meg Kék Ügynök. – Terepen ő volt a legjobb női ügynökünk.

– Bevetésen mindegy, hogy milyen nemű vagy – mondta Robie. – Amíg stresszhelyzetben is pontosan tudsz lőni, és megoldod a feladatodat, semmi más nem számít.

– Bármi egyéb, amit tudnom kellene?

– Soha nem avattuk be egymást a magánügyeinkbe. Nincs köztünk semmilyen személyes kötődés. Nem vagyunk olyanok, mint az egykori katonatársak. Tudtuk, hogy nem fogunk hosszú távon együtt dolgozni.

– Mikor látta utoljára?

– Az utolsó bevetésünk több mint tíz éve volt.

– Felmerült magában bármilyen kétség a hazaszeretetét illetően?

– Soha nem gondolkodtam ezen. Úgy voltam vele, hogy ha idáig eljutott, egyértelmű, hogy lojális.

Kék Ügynök bólintott.

– Szóval, miért vagyok itt? – kérdezte Robie. – Csak információt gyűjt Reelről azoktól, akik ismerték? Remélhetőleg talál majd olyanokat is, akik többet tudnak róla, mint én.

– Nem csak ezért hívattam.

A kilincs megmozdult, és egy másik férfi lépett be a szobába.

Kék Ügynök igazán közel jutott az ügynökségi tápláléklánc csúcsához, de ez az ember még nála is magasabb poszton volt. Robie nem tudott rá színekkel hivatkozni.

Jim Gelder volt az, a CIA második embere.

A főnöke, az ügynökség igazgatója járt a kongresszusi meghallgatásokra, ő vett részt a hivatalos fogadásokon és a fontos emberek összejövetelein. Ő harcolt a minél nagyobb költségvetési támogatásért is.

Minden egyebet Gelder csinált, vagyis gyakorlatilag ő vezette a Céget. Legalábbis a titkos műveletek részlegét, a legfontosabb területet.

A negyvenes évei végén járt, de idősebbnek látszott. Régebben kisportolt alakja volt, de az utóbbi időben deréktájra felszedett. A haja gyorsan ritkult, és az arcán látszott, hogy nem kímélte magát a naptól. Nem szokatlan ez egy olyan embernél, akinek a karrierje a haditengerészetnél indult, ezért ki volt téve a túl sok szél, nap és só okozta ártalmaknak. Nagyjából olyan magas volt, mint Robie.

Kék Ügynökre pillantott, aki tiszteletteljes fejhajtással üdvözölte.

Az igazgatóhelyettes leült egy székre Robie-val szemben. Hátradőlt, kigombolta a zakóját, és beletúrt őszülő hajába. Megköszörülte a torkát, és megkérdezte:

– Tájékoztatták már arról, hogy mit várunk magától?

– Még nem igazán – felelte Robie.

Még nem találkozott személyesen Gelderrel. Nem volt megilletődött, csak kíváncsi. Nem tartott senkitől, csak ha az illető fegyvert fogott rá, és az ő keze üres volt. Ilyesmi azonban eddig nem túl gyakran fordult elő.

– Jessica Reel – mondta Gelder. – Szar ügy.

– Az imént elmondtam mindent, amit tudok róla. És ez sajnos nem sok – mondta Robie.

Gelder a jobb hüvelykujjának kissé csipkézett körmét piszkálta. Robie a többi körmén is felfedezte a rágásnyomokat. Nem volt megnyugtató, hogy az ország második számú hírszerzője ennyire nem tud parancsolni az idegeinek. De Robie tudta, hogy a férfinak nem kevés oka van az aggodalomra. A világot egy hajszál választja el attól, hogy felrobbanjon.

Gelder a haditengerészetnél korvettkapitányi rangig jutott, mielőtt kémnek állt. Ez jó kis ugródeszka egy gyorsan felfelé ívelő karrierhez, amely a jelenlegi pozíciójával csúcsosodott ki. Széles körben ismert volt, hogy a Cég élére is kerülhetett volna, de nem akart. A tettek embere volt, és a képviselők fenekének a kinyalása nem tartozott a kedvenc elfoglaltságai közé.

– El kell kapnunk! – mondta. – Élve vagy holtan. De inkább élve, hogy megtudjuk, mi a fene történt.

– Értem – mondta Robie. – Biztos vagyok benne, hogy van már egy kész tervük is erre.

Kék Ügynök Gelderre nézett, Gelder pedig Robie-ra.

– Nos, tulajdonképpen maga a terv, Robie – mondta Gelder.

Robie nem nézett Kék Ügynökre, de magán érezte a tekintetét.

– Azt akarják, hogy én kapjam el Reelt? – kérdezte lassan. Ilyen feladattal még soha nem találkozott, és tudta is, hogy miért nem.

Gelder bólintott.

– Nem vagyok detektív – mondta Robie. – Nem ez az erősségem.

– Ebben nem értek egyet magával – jelentette ki Kék Ügynök.

– Egy gyilkost a legkönnyebben egy másik gyilkos képes megtalálni – közölte Gelder.

– Van belőlük egypár a Cégnél – felelte Robie.

Gelder abbahagyta a körmei piszkálását.

– De maga a legjobb választás.

– Amiatt, ami a legutóbb történt?

– Minden elismerésem azért is, de az a legfontosabb, hogy épp befejezett egy küldetést, és a legnagyobb eséllyel maga tudja felkutatni Reelt.

– Van más választásom?

Gelder rámeredt.

– Van valami probléma?

– Nem hiszem, hogy én vagyok a megfelelő ember erre a munkára.

Válaszul Gelder előhúzott egy iPadet a belső zsebéből. Legörgetett néhány oldalt, majd amikor megtalálta, amit keresett, ezt mondta:

– Hadd soroljak fel néhány tényt, ami megmagyarázza, hogy miért magát kívánjuk megbízni! Osztályelsőként végezte el a kiképzést. Két évvel később Jessica Reel végzett az élen, olyan eredménnyel, ami a magáét kivéve mindenkiét túlszárnyalta.

– Igen, de… – szólt közbe Robie, de Gelder felemelte a kezét.

– Egy gyakorlat során maga volt az egyetlen, aki a nyomára bukkant, és elfogta.

– Ez régen volt, és nem is éles helyzetben.

– Végül, de nem utolsósorban, egyszer megmentette a nő életét.

– Ez miért érdekes?

– Lehet, hogy a nő egy pillanatig habozna. És magának ennyi elég is. – Majd hozzátette: – Nem mintha kötelességem lenne megindokolni egy parancsot, de a rendkívüli körülményekre tekintettel kivételt tettem. Tekintse egy magának szóló, különleges gesztusnak!

Felállt, és Kék Ügynökre pillantott.

– Tájékoztasson majd! – Visszanézett Robie-ra. – És tudja, Robie: kudarc szóba sem jöhet!

– És ha mégis kudarcot vallanék, jobban járok, ha a küldetés során meghalok, ugye?

Gelder pillantása nem hagyott helyet további kérdéseknek.

Egy pillanattal később kinyílt az ajtó, és a Cég második legfontosabb embere kilépett rajta. Úgy csukta be maga mögött az ajtót, ahogy a koporsófedél csapódik a halottra. Elrendeltetett.

Kék Ügynök idegesen pillantott Robie-ra, aki még mindig a bejáratot bámulta.

– Ön tudott erről? – kérdezte Robie felocsúdva.

Kék Ügynök bólintott.

– És mit gondol róla?

– Szerintem is maga az ideális választás.

– Élve vagy holtan? Ez kamu vagy komoly?

– Lehetőleg élve akarják. Ki kell hallgatni. Az egyik legjobb ügynökünk, és még soha nem fordult elő, hogy egy ilyen valaki megfordult volna.

– Pontosan tudja, hogy ez nem igaz. Úgy tűnik, hogy mostanában egyre több a köpönyegforgató a Cégnél.

Kék Ügynök szomorú arccal reagált a kijelentésre, amelyet a legutóbbi események fényében aligha vitathatott.

Robie folytatta:

– Szóval úgy gondolja, hogy a nőt befolyásolták? De miért ölte meg Jacobst? Így egyértelművé tette, hogy az ellenségünk lett. Ezután nyilván nem sétálhat vissza a CIA-hoz, és kezdhet értékes információkat gyűjteni az új munkaadója számára. Ennek nincs értelme.

– Mégis kell, hogy legyen értelme. Hiszen ezt tette.

– Jacobs halott. Reel eltűnt. Az elfordulása csak az egyik lehetőség. Lehet más magyarázat is – vélekedett Robie.

– Az ő hangja szólt a titkos műveleti vonalban, amely Jacobsszal összekötötte.

– Ez sem zárja ki, hogy más is állhat a történtek mögött.

– Itt a lehetőség, hogy kiderítse az igazságot, Robie.

– Gondolom, hogy fel sem merülhet, hogy visszautasítsam a megbízást, ugye?

Kék Ügynök arra sem vette a fáradságot, hogy feleljen.

– Lehet, hogy az a célszemély fordította ellenünk, akit a Közel-Keleten életben hagyott. Talán ott kezdhetné a keresését is. Ferat Ahmadi igyekszik kitölteni a hatalmi vákuumot Szíriában. Nagy a támogatottsága belföldön. Szörnyű választás lenne a mi szempontunkból. Sok hasonló történt az Arab Tavaszt követően. Ezek a népek olyan vezetőket választanak, akik gyűlölnek minket.

– Rendben, de feltételezem, hogy a kínaiak és az oroszok nem örülnek annak, ha megint mi döntjük el ott, hogy kik legyenek a győzteseket és kik a vesztesek – vélekedett Robie.

– Tényleg nem lenne jó, ha kiderülne, hogy merényletet terveztünk.

– Ha a terv szerint megtörtént volna, hogy menne az eltussolása?

– A szokásos módon. Ahmadi ellenzékéhez tartozó vezetők hírbe hozásával. Senkiben nem merülne fel kétség, hiszen már kétszer is megpróbálták megöletni. Csak nem túl jók benne. Úgy terveztük, hogy a hátrahagyott bizonyítékok elvezettek volna az egyikükhöz.

– Két legyet ütöttünk volna egy csapásra?

– Igyekszünk hatékonyak lenni. Így egy harmadik fél lenne a befutó, akivel legalább megpróbálhatunk értelmesen beszélni.

– De ezt most elfelejthetjük.

– Sajnos igen.

Robie felállt.

– Szükségem lesz mindenre, amit Reelről tudnak.

– Már folyik az anyag ősszegyűjtése.

– Rendben van – mondta Robie, bár számára ez az ügy egyáltalán nem volt rendben.

– Mi volt valójában a véleménye Reelről, amikor együtt dolgoztak? – kérdezte Kék Ügynök.

– Már elmondtam.

– A cukormázas változatot.

– Ugyanolyan jó volt, mint én. Lehet, hogy ma már jobb is. Nem tudom. De ha nem tévedek, most majd kiderül.

Miközben sarkon fordult, hogy induljon, Kék Ügynök megszólalt:

– Mostanában sorozatban érnek minket a csalódások, Robie.

– Igen, én is így látom.

– Gondolom, minél tovább marad valaki a Cégnél, annál nagyobb az esélye rá, hogy valaki megpróbálja rávenni, hogy forduljon szembe vele – mondta Kék Ügynök. Ujjaival ismét az asztalon kopogott, és a tekintetét Robie-ra szegezte. – Minél több évet szolgált az ember, annál értékesebb az ellenségek számára. És vannak, akik nem tudnak ellenállni a kísértésnek.

– Néhányan. De szerencsére sokan vagyunk.

– Így is elég komoly a probléma.

– Konkrétan önt is érinti ez a dolog? – kérdezte Robie.

– Biztos vagyok benne, hogy nem jobban, mint magát.

– Örülök, hogy ezt tisztáztuk.

Robie távozott, hogy megkezdje az új küldetését.