José Rodrigues dos Santos

KÁOSZ-

PROTOKOLL

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előhang

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

LVIII

LIX

LX

LXI

LXII

LXIII

LXIV

LXV

LXVI

LXVII

LXVIII

LXIX

LXX

LXXI

LXXII

LXXIII

LXXIV

LXXV

LXXVI

LXXVII

LXXVIII

LXXIX

LXXX

LXXXI

LXXXII

LXXXIII

LXXXIV

LXXXV

LXXXVI

LXXXVII

LXXXVIII

LXXXIX

XC

XCI

XCII

XCIII

Epilógus

Zárszó

Impresszum

Életem négy asszonyának

„A káosz a megfejtésre váró rend.”

JOSÉ SARAMAGO

A regényt valós tények inspirálták. 2024 októberében jelent meg Portugáliában, egy hónappal azelőtt, hogy Donald Trumpot, a történelem során másodszor, az Egyesült Államok elnökévé választották volna. A szerző és a kiadó úgy döntött, hogy ezt a jövőbe látó szöveget nem változtatja meg. Csak a végjegyzetet frissítettük.

Előhang

A monitoron egy férfi jelent meg. Csuklyát viselt, napszemüveget, amely eltakarta a szemét, és sálat, amely elfedte az arcát. A képernyő tetején egy link jelezte, hogy a Facebook élő adásáról van szó, azaz valóban élő közvetítés zajlik. A csuklyás férfi kinyitotta egy járdán parkoló autó ajtaját, beült a vezetőülésre, és közben egy okostelefonnal filmezte magát.

Az ismeretlen belenézett a kamerába, vett egy mély lélegzetet, és a nézőkre bámult, akik a Facebookon követték őt.

A kocsi hátsó ülésén félautomata fegyverek és lőszeres dobozok voltak felhalmozva.

– Mindjárt kezdődik az ünnep.

Összevissza rángatta a telefont, a kép elmosódott; hol az ülést mutatta, hol az autó tetejét, hol a műszerfalat. Végül megállapodott: most már a volánt, a műszerfalat és az első szélvédő mögött a tájat lehetett látni: az utcát, a házakat, a fákat a járdákon. Az okostelefont láthatólag rögzítette a férfi a homlokán.

Az autó elindult az úton. Az utastérben egy szláv nyelvű dal szólalt meg, feltehetőleg az autórádióból.

Od Bihaća do Petrovca sela, do Petrovca sela

Srpska zemlja napadnuta cela, napadnuta cela

Karadžiću vodi Srbe svoje, vodi Srbe svoje

Nek se vidi, nikog se ne boje, nikog se ne boje.{1}

Az út csak néhány percig tartott, végig ugyanannak a dalnak a ritmusára.

Joj da vide hrvatske Ustaše, hrvatske Ustaše

Ne dirajte vi ognjište naše, vi ognjište naše.{2}

Egyszer csak egy nedvességfoltokkal tarkított, hosszú, fehér fal tűnt fel, középen egy ajtó szelte ketté, amely egy hatalmas épületre nyílt. Az aranyozott kupola, a minaret és a pakisztáni, afgán, malajziai és más ázsiai vidékekről származó embercsoportok, amelyek az épület felé siettek, nyilvánvalóvá tették, hogy egy mecsetről van szó.

Az autó megállt az út szélén, a dal elhallgatott, ahogy a motor is. A műszerfal órája 13 óra 40 percet mutatott. A kép elfordult, az utcát mutatta, azután a fegyverekkel és lőszerekkel teli hátsó ülést, majd a férfi kinyújtott karját.

A sofőr már kiszállt az autóból, és láthatólag fegyvereket válogatott. Kiválasztott egy lefűrészelt csövű sörétes puskát. A puskatusra a „kebab remover” feliratot vésték fel.

Megtöltötte a fegyvert. Majd kivett egy AR-15-ös félautomata karabélyt, a vállára vetette, és felhúzta. Mindezt halálos nyugalommal.

Miután megfelelően felfegyverkezett, bezárta a jármű ajtaját, és elindult.

A kapu mellett négy ázsiai fiatal beszélgetett, hárman farmert viseltek, egyikük fehér kaftánt. Kissé meglepetten nézték a férfit: feltehetőleg nem volt normális dolog, hogy egy csuklyás idegen a fejére rögzített okostelefonnal belépjen a mecset területére, kezében egy lefűrészelt csövű puskával, vállán egy AR-15-össel.

Az egyik fiatal férfi, a kaftános, bizonytalanul felemelte a kezét.

– Üdvözöllek, testvérem!

Az újonnan érkezett rászegezte a puskáját, és lőtt. Majd, mintha csak egy videójátékban volna, a fegyvert a rémülettől döbbenten álló három fiatalemberre szegezte, és addig lőtt, amíg valamennyien el nem terültek a véráztatta földön. Kiáltások harsantak, és a képen férfiak, nők és gyerekek tűntek fel, futottak a szélrózsa minden irányába, menedéket keresve. A férfi ismét tüzet nyitott, találomra lőtt, nem tett különbséget nők és gyerekek között. Több embert is leterített, míg végül kifogyott a tölténye. Ekkor a betolakodó, még mindig nyugodtan és módszeresen, elindult a mecset felé, és közben újratöltötte a fegyverét. Cipők sorakoztak az ajtó előtt. Belépett az épületbe. Több tucat, talán több száz hívővel találta szemben magát, a többségük a nagy, türkizkék szőnyegen ült, és nagyban imádkozott; az ajtóhoz legközelebb állók fürkésző pillantásokat vetettek rá, láthatóan még nem fogták fel, hogy mi is történik valójában.

A férfi nem vesztegette az idejét. A hozzá legközelebb álló emberre emelte a fegyverét, és tüzelt. Majd egy másik férfit vett célba, és lőtt. Aztán egy harmadikat. Hatalmas káosz tört ki a mecsetben. A tömeg megindult, megpróbált kijutni vagy elbújni valami védett helyen, de a betolakodó csak lőtt, és a hívek, akik nem tudtak elmenekülni, egymás után rogytak a földre. Mint egy videójátékban.

Végül a fegyver elhallgatott. A támadónak nem volt több lőszere. Eldobta a fegyverét, leakasztotta a válláról az AR-15-öst, amelynek a 14-es számot vésték a markolatára, és a tömegre szegezte. A csőben sztroboszkópszerűen fények villantak fel. Ismét tüzet nyitott, újabb emberek zuhantak a földre, a sikolyok felerősödtek, általánossá vált a zűrzavar, eluralkodott a pánik. A fegyverropogás ezúttal más volt, mint a lefűrészelt csövű sörétes puskánál, ahogy a lövések gyakorisága is; a puskából egy-egy lövést lehetett leadni, a félautomatából rövid sorozatokat. De az így előállt gyilkos erő ugyanaz volt, és a holttestek már halomban álltak a mecset belsejében.

Miután több mint egy tucat embert leterített – némelyiküket nyolc-kilenc sorozatlövés is érte –, az üres tölténytár kiugrott a fegyverből, és a türkizkék szőnyegre hullott; a támadó kénytelen volt félbeszakítani a mészárlást. Becsúsztatott egy újabb tárat a félautomatába, de a nagy imaterem már kiürült. A férfi ezért elindult a szomszédos helyiségbe, az asszonyok és a gyerekek terme felé, és ismét lőni kezdett. Az áldozatok egymás után zuhantak a földre, egy öregasszony itt, egy kislány ott, aztán egy kisbaba, majd egy kamasz lány. A vadász már nem is célzott, csak belelőtt az összezsúfolódott testekbe, azokba, akiknek nem sikerült elmenekülniük; lőtt, amíg végül mindenki a vértengerrel borított földön hevert.

A támadó újratöltötte az AR-15-öst, és visszament a fő imaterembe. Ott már csak a férfitestek hevertek a földön, volt, aki holtan, mások sebesülten, a többiek már elmenekültek. Elindult a kijárat felé, és az útjába eső minden testet fejbe lőtt; kétség esetén a kegyelemlövés volt az egyetlen módja annak, hogy biztos legyen benne, valóban mind meghaltak.

Amikor kilépett a mecsetből, megnézte az óráját. A mutatók 13 óra 47 percet jeleztek. Hét perc telt el azóta, hogy leparkolta az autót, és csak öt azóta, hogy tüzet nyitott. Senki sem maradt talpon. Ideje volt távozni. A kapu felé vette az irányt. Amikor odaért a négy fiú holtteste mellé, akiket a támadás elején mészárolt le, egy nőbe botlott. Vérrel borítva hevert a földön, de még élt, és tudatánál volt. A csuklyás férfi megállt, és fölé hajolt, mintha hallani akarná, mi mondandója van számára.

– Ne – könyörgött a nő rémülettől eltorzult arccal. – Kérem, ne!

A férfi rászegezte a félautomatát.

– Gyerekeim vannak, én…

Golyót eresztett a homlokába. A nő nyomban mozdulatlanná vált, csak a lábán futott végig még egy utolsó remegés. A támadó folytatta az útját, kilépett a kapun, beült az autójába, és teljes sebességgel elindult.

A szláv dal hangjai újra betöltötték a járművet.

Iz Krajine krenuli su vuci, krenuli su vuci

Čuvajte se Ustaše i Turci, Ustaše i Turci

Karadžiću vodi Srbe svoje, vodi Srbe svoje

Nek se vidi, nikog se ne boje, nikog se ne boje.{3}

A férfi mély lélegzetet vett.

– A fegyverek jól működtek – jegyezte meg fennhangon, mintha jelentést tenne, nyilvánvalóan azoknak a nézőknek, akik a Facebook Live-on követték. – Kár, hogy a tölténytár leesett a harc közepén, mi? Egyébiránt meg még arra se volt időm, fiúk, hogy célozzak. A rohadt életbe, annyi célpont volt…

A következő úti céljához gyorsan odaért. A műszerfal órája 13 óra 52 percet mutatott, amikor leparkolt egy kezdetleges, kis fehér épület, egyfajta előregyártott pavilon mellett. Több ázsiai is oda tartott, némelyek nyugati öltözékben, mások a hagyományos muszlim viseletben. Újabb célpontok.

Még mindig élő adásban volt a Facebook Live-on. Megismételte a rituálét, amelyet előzőleg is végrehajtott. Kiszállt az autóból, a hátsó ülésről kivette a korábban is használt AR-15-ös félautomatát meg egy újabb lefűrészelt csövű sörétes puskát, és betárazta őket. Amikor végzett, szembefordult a fehér pavilon felé közeledő emberekkel, és tüzet nyitott. Sikerült is leszednie a legközelebbi célpontokat.

A puska hirtelen elhallgatott, talán csütörtököt mondott, vagy kifogyott belőle a lőszer, mindenesetre a támadó a földre dobta. Miközben az AR-15-ösért nyúlt, hogy folytathassa a mészárlást, az egyik muszlim, egy kaftános férfi egy követ dobott felé, és ő kénytelen volt elhajolni előle. A muszlim felkapta a földről a puskát, és a támadóra szegezte.

A férfi, mivel nem tudhatta, valóban elromlott-e a fegyver, rémülten visszaült az autójába, és azonnal indított. Hallotta, hogy mögötte darabokra robban a szélvédő, de a járművel máris bekanyarodott, és kívül került a veszélyzónán.

Néhány másodperc után a Facebook Live jele megszakadt. Az élő közvetítés véget ért. Ám a felvétel folytatódott. Az autó elhagyta a városközpontot, és egy erdős területre ért. A támadó, a várakozásokkal ellentétben, letért a főútról, és egy kecskék járta ösvényre fordult rá, hogy a hatóságok ne tudják könnyen megállapítani, hol jár.

Egy fáktól és óriás szikláktól védett területen az autó megállt. A kép ismét vibrálni kezdett, gyors egymásutánban különféle tárgyak jelentek meg rajta: a kormány, a tető, az ülések, a műszerfal, végül megállt a támadó arcán, aki levette az okostelefont a fejéről, és belenézett a mikrokamerába.

Miután a kép végleg megállapodott rajta, a férfi hátratolta a csuklyáját, kioldotta az arcát fedő sálat, és levette a napszemüvegét, amely eddig zöld szemét takarta. Végül, miután teljesen felfedte a vonásait, a tömeggyilkos a legragyogóbb mosollyal megmutatta arcát a világnak.

Tomás Noronha volt az.

I

Épphogy csak véget ért a nyár, de a falevelek már hullani kezdtek, vöröslő szőnyeget terítve Rjazany járdáira; mintha égett fű lett volna. Dmitrij Csernisov azonban nemigen törődött az ősz első jeleivel. Az orosz rendőrség hadnagya a Daskovo-Peszocsnya negyed rendőrkapitányságán lévő irodájában ült, és nem a tájat nézte, tekintete a számítógép monitorára szegeződött.

Dmitrijt már a moszkvai, 1535-ös gimnáziumban töltött évei óta lenyűgözték a digitális világban rejlő lehetőségek. Az még a Szovjetunió időszaka volt. Valójában a központosított kommunista diktatúra, amely a paranoiával határos megszállottsággal figyelte meg a lakosságot, de a technológiai fejlődés terén jelentős lemaradásban volt a Nyugathoz képest. Igaz, az ötvenes években elkészítettek egy elektronikus számítógépet, az MESZM-et{4} a kijevi Elektrotechnikai Intézetben. Majd megalkották a Sztrela, a Mir, a Minszk, a BESZM és az Argon elnevezésű számítógépeket, illetve a Mikro-80-at és a Radio-86RK-t.

Tény azonban, hogy az ország képtelen volt felvenni a versenyt a nyugati ipar által előállított számítógépek fejlődési ütemével, és főként a minőségével. Hogy a hiányosságaikat elfedjék, úgy döntöttek, démonizálják az egész technológiát. Nagy igyekezetükben, hogy a számítógépet eljelentéktelenítsék, a dekadens kapitalizmus kispolgári termékének minősítették.

Marhaság volt, természetesen. Ez a vidéki suttyóknak szánt propaganda sohasem tévesztette meg Dmitrijt, sem a jövő technológiájának rajongóit. Akkoriban, ahogyan egyébként ma is, a fiút egyáltalán nem érdekelte az ideológia vagy az, hogy mit mond a rezsim. Ő is felmondta a tantételeket, mert fel kellett mondania őket – mindenkinek ugyanazt a dalt kellett zengenie –, de amit a szája kimondott, a feje nem gondolta, a szíve nem érezte. Őt valójában csak a számítógépek érdekelték, és azok a végtelen lehetőségek, amelyeket a jövő számára tartogatnak. Dmitrij mindig arról álmodott, hogy egyszer a Szovjet Tudományos Akadémia tagja lesz, és gondolkozni, sőt beszélni tudó gépekkel foglalkozik, ahogy azt a tudományos-fantasztikus filmekben látta.

Ezeknek a filmeknek a fantazmagóriái akkor kezdtek valósággá válni, amikor az 1535-ös középiskolában üzembe helyezték az Elektronyika BK-0010-et, még akkor, amikor Dmitrij ott tanult. Ez volt az első számítógép, amelyet közelről látott. Micsoda élmény volt! Meg kellett azonban várnia a kommunizmus bukását, hogy rátehesse a kezét egy becses Agatra, amely valójában az amerikai Apple II egyszerű másolata volt, azzal a különbséggel, hogy az Agat állandóan lerobbant. Ezek a rendellenességek azonban nem zavarták Dmitrijt; remek ürügyet jelentettek arra, hogy szétszedje a gépet, és tanulmányozza a belsejét, mintha csak a lelkét keresné.

– Teát?

Dmitrij felnézett. Jekatyerina, a rendőrkapitányság új titkárnője mosolygott rá, kezében gőzölgő teáskannával. Dmitrijnek már vagy egy éve nem volt barátnője, és az új alkalmazott nem hagyta hidegen. A lány kellemes jelenség volt gesztenyebarna hajával, amely a tincsek végén szőkére váltott, nagy barna szemében csillogott az élet. Ráadásul gyakran közeledett hozzá, amit a férfi nem tartott puszta véletlennek, és ezzel ezer lehetőséget teremtett; csak beszélgetésbe kellett elegyedni vele, és megvárni, hová fut ki a dolog.

A hadnagy felvette az asztal széléről a csészéjét, és a lány felé nyújtotta.

– Csak egy keveset, kérem.

A titkárnő kitöltötte a teát.

– Van valami hír Volgodonszkról?

A lány arra a merényletsorozatra utalt, amely az utóbbi tíz napban több városra is lesújtott, és amelynek háromszáz halálos áldozata, több mint hatszáz sebesültje volt, és egész Oroszországot rettegéssel töltötte el. Mindenki csak erről beszélt szerte az országban.

– Nyilvánvalóan csecsenek voltak – közölte a rendőr. – És a kormány nem csinál semmit. Micsoda szégyen! Még ha a KGB tagja volt is, az új miniszterelnök ugyanolyan, mint a többi. Csupa idióta.

A szóban forgó miniszterelnök Vlagyimir Putyin volt, akit előző hónapban neveztek ki a posztjára.

– Bocsásson meg, hadnagy, de az új miniszterelnök KGB-s volt?

– Persze hogy az volt, nem tudta? Ráadásul mielőtt kormányfő lett, az FSZB-t irányította. – Az állami titkosszolgálatokra utalt, amelyeket a kommunista érában előbb Csekának, majd NKVD-nek, végül KGB-nek neveztek; eltérő nevek ugyanarra a félelmetes szervezetre. – De ma már minden másként van. Ez az alak csak azért jutott a csúcsra, mert segített Jelcinnek megszabadulni az ügyésztől, aki nyomozott utána. Ez történt. Minden más csak mismásolás. Ahogy az összes többi is. A mi Oroszországunk elveszett, szépségem!

A lány teletöltötte a csészét, és megcsóválta a fejét.

– Csak annyit tudok, hogy a robbantások szörnyűek voltak. Élnek unokatestvéreim Volgodonszkban, azt mondják, hogy még mindenki sokkos állapotban van. Látta, mi történt ott? Földig bombáztak emberekkel teli lakóházakat. Előbb Bujnakszk, aztán Moszkva, most meg Volgodonszk. Micsoda tragédia! Ezek a vadak még gyerekeket is öltek. Emberek hogyan lehetnek ilyen kegyetlenek?

Dmitrij megvonta a vállát, és belekortyolt a teába.

– Vannak emberek a világon, akik bármire képesek. – Ez a közhely jutott eszébe. – A bűnözőket csak mi, a rendőrség tudjuk megállítani.

A lány a pisztolyra pillantott, amelyet a férfi az övén hordott.

– Ha szembetalálkozna egy ilyen csecsennel, mit csinálna, hadnagy?

A rendőr huncut mosollyal nézett rá.

– Mit gondol, mit csinálna egy ilyen jól felszerelt ember, mint én?

A lány elfojtott egy apró nevetést.

– Ó, kérem! Mit tenne?

– A kötelességemet, természetesen. Golyót a két szeme közé. Bumm!

– Micsoda kemény legény!

– Azt el sem tudja képzelni!

A társalgás tele volt célozgatásokkal, noha talán nem ez volt a legjobb pillanat a flörtölésre. A lakóépületek elleni terrortámadásoktól mindenki ideges volt, és Jekatyerinát mintha különösen megérintette volna a dolog.

– De komolyan, hadnagy, mit gondol, mit fog tenni az elnökünk, hogy megállítsa ezt az egészet?

– Jelcin? Semmit. Feltehetőleg leissza magát vodkával, mint mindig.

– És az új miniszterelnök?

– Ugyanazt. Semmit. Mondtam magának, ezek az emberek csak a részüket akarják a tortából. Elég csak megnézni az oligarchákat. Ők önmagukat kormányozzák, a népet meg átverik. Mindig ugyanaz megy.

A rendőr szavai hallatán a lány egy pillanatra megdöbbent. A támadások szörnyűek voltak, emberek százai pusztultak el a három város felrobbantott épületeiben… és semmi se fog történni? Hogy lehet ez?

Mivel látta, hogy a főnöke visszatér a számítógépéhez, sarkon fordult, felkapta a kannát, és elindult, hogy a kapitányság többi rendőre számára is teát készítsen, de hirtelen megállt, és ismét Dmitrijre nézett.

– Hadnagy, nem tartotta furcsának, amit a Duma elnöke mondott?

A rendőr, aki már belemerült a digitális világba, hunyorogva tért vissza a valóságba.

– Mi?

– Amit Szeleznyov mondott – erősködött a lány. – Félbeszakította a Duma ülését, hogy bejelentse, híreket kapott a volgodonszki merényletről.

– Na és?

– Szeleznyov ezt három nappal a merénylet előtt mondta.

Dmitrij még mindig hunyorgott.

– Tessék?

– Nem tudta? Az unokatestvéremtől hallottam. A volgodonszki épület felrobbantása előtt három nappal a Duma elnöke közölte, hogy merénylet történt Volgodonszkban. Abban a pillanatban senki se figyelt rá, mert a városban még nem volt terrortámadás; de képzelheti, hogy Volgodonszkban nem maradt észrevétlen a kijelentés. Mindenki különösnek találta, hogy Szeleznyov három nappal azelőtt beszélt a város elleni támadásról, hogy az megtörtént volna. Elég furcsa, nem?

Az információ meglepte a rendőrt. Még nem hallott erről.

– A Duma elnöke három nappal azelőtt beszélt a volgodonszki merényletről, hogy az megtörtént volna? – Megcsóválta a fejét. – Nem, ez nem lehetséges, kislány. Tévedésről lehet szó.

– Utánanéztem az újságokban, hadnagy. Szeleznyov tényleg három nappal korábban jelentette be a volgodonszki támadást. Közvetlenül a robbantás után az egyik képviselő még kérdőre is vonta a Dumában emiatt. Megírta az újság.

Dmitrij elgondolkozott, majd halványan elmosolyodott.

– Hallgasson ide, bizonyára az történt, hogy az FSZB gyanúja szerint támadás volt készülőben Volgodonszkban, és a Duma elnöke talán félreértette az információt, és azt hitte, már megtörtént a támadás. Előfordulnak ilyen félreértések, különösen olyan zavaros időszakokban, mint a mostani.

Jekatyerina mérlegelte a magyarázatot.

– Igen, igaza lehet – ismerte be végül. – Bizonyára ez történt. – A teáskannára mutatott. – Kér még teát, hadnagy?

– Ne szólítson hadnagynak, végül még azt hiszem, hogy a hadseregben vagyunk. Miért nem szólít Dmitrijnek? Vagy még inkább Dimának?

A lány elmosolyodott.

– Csak akkor, ha maga meg Kátyának hív engem. A Jekatyerina túl hivatalos, úgy hangzik, mintha a nagyanyámnak beszélne.

– Hm. Akkor megegyeztünk. De ha az emberek a keresztnevükön szólítják egymást, az azt jelenti, hogy bizalmas kapcsolatban vannak, nem? Tekinthetem tehát a barátomnak?

– Természetesen.

– A barátok néha elmennek együtt valahová. Moziba, kávézni, vacsorázni…

– Látom, hogy vigyáznom kell – felelte mosolyogva a lány. – Maga nagyon ravasz.

– Ugye? Szóval mikor megyünk el együtt kávézni?

– Gondolkozni fogok rajta.

{1} Szabad fordításban: Bihácstól Petrovac faluig, Petrovac faluig / Az egész szerb földet megtámadták, az egészet megtámadták // Karadžić vezeti a szerbeket, vezeti a szerbeket / Lássa mindenki, hogy senkitől sem félnek, senkitől sem félnek.

{2} Felébredtek a horvát usztasák / a horvát usztasák / Ne nyúljatok az országunkhoz / az országunkhoz.

{3} Szabad fordításban: A Krajinából jönnek a farkasok / Jönnek a farkasok / Rettegjetek usztasák és törökök / Usztasák és törökök // Karadžić vezeti a szerbeket, vezeti a szerbeket / Lássa mindenki, hogy senkitől sem félnek, senkitől sem félnek.

{4} MESZM: Malaja Elektronnaja Szcsotnaja Masina, kis elektronikus számítógép.