{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-615-115-029-0
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Eredeti kiadás: Aggie Morton, Mystery Queen: The Body under the Piano, 2020
This edition published by arrangement with Tundra Books, an imprint of Tundra Book Group, a division of Penguin Random House Canada Limited All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.
No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

Szöveg © Marthe Jocelyn, 2020
Illusztráció © Isabelle Follath, 2020
Fordítás © Moldova Júlia, 2025

Magyar kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2025
Sorozatterv: Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztő: Csobod Luca
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Gráf Dóra
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
PT Serif – SIL Open Font Licence
Caveat Brush – SIL Open Font Licence
Mulish – SIL Open Font Licence
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Give You Glory – SIL Open Font Licence
Mynerve – SIL Open Font Licence

Tarának

1. fejezet

Egy különös barát

Először az új barátról mesélek, a holttestet későbbre hagyom. Ezzel a hagyományos történetmesélési szabályokat követem – elkábítom az olvasót kellemes tájakkal és élénk párbeszédekkel, bemutatok néhány vonzó karaktert, és aztán – igen! – felfedezünk egy holttestet!

Nem valami bájos fiatal hölgy volt ez az új barát, akit a mama vagy Jane nagyi mutatott be nekem. Hanem egy fiú! Egy idegen fiú. Az igazat megvallva egy kicsit furcsa volt. De elhatároztam, hogy nyitottnak kell lennem, mert nem túl gyakori, hogy barátnak alkalmas fiúk jönnek velem szembe. Kivéve a kitaláltakat. Volt egy egész osztálynyi kitalált lány barátom a kitalált kalandjaikkal, ezzel töltöttem ki a magányos óráimat. Elneveztem és felöltöztettem őket, aggódtam, ha összevesztek, és örültem, ha kibékültek. De ők soha nem gondoltak rám.

Egy velem egykorú, valódi személy kivételes eset volt.

Szombaton dél körül, a táncórám után bementem Mr. Dillon édességboltjába, ami a Union Streeten volt, a Hableány Táncterem alatt. Mint mindig, egy pillanatra megvakartam Hótappancs, a bolti macska a fülét. Mint mindig, Charlotte is velem volt. Mikor fogja megérteni a mama, hogy egy tizenkét éves lánynak már nem gond, ha egy órára nevelőnő nélkül marad?

Charlotte-tal a boltban nézelődtünk, míg a többi lány a táncóráról kifizette az ibolyapasztilláit és a mentolos karamelláit, és mentek haza ebédelni a saját, nem kívánt nevelőnőjükkel. Én inkább megfontoltan választottam, hogy ne kelljen a tömeg előtt beszélnem. Ha sokan hallgattak, elfogott a szédülős pánik. A mama azt mondta, hogy a félénkség csak átmeneti, egy nap majd olyan könnyedén fogok beszélni ismeretlen felnőttekkel, mint Tonyval, a kutyámmal. De minden alkalommal, amikor a szavak elakadtak a torkomban, ez a bizonyos nap egyre távolabbinak tűnt.

Charlotte-nál volt az édességre kapott pénz, ő türelmesen várta a döntésemet – ahogy kellett is, hiszen ez volt a munkája, hogy engem ellásson, vigyázzon rám, és megmagyarázza a magyarázatra szoruló dolgokat.

A nővérem, Marjorie, még rendes iskolába járt, de mire hét évvel később rám került volna a sor, a mamának már más elképzelései voltak a gyereknevelésről, mint a többi szülőnek. Úgy gondolta, a gyerekeknek szabadon kell rohangálniuk – bár mindig közel az otthonukhoz egy nevelőnő figyelő tekintete alatt. A szabad mozgás és a szabad elme bölcsességet és jólétet eredményez. Ez azt jelentette, hogy nincs iskola, nincs nevelőnő, nincsenek barátok.

A történelmet és az irodalmat a mamától tanultam és a papa könyvtárában lévő könyvekből. A természettudományokat úgy, hogy felfedeztem a kertet. Minden vasárnap a Mindenszentek templomba jártam bibliatörténetet és a vallást tanulni. Táncoltam Miss Marianne-nél a Hableány teremben, zongoráztam és mandolinoztam a többi tanárnővel. A papa tanított matematikára, de ebben sokat romlottam tavaly november óta, amikor a papa meghalt. Nem hiányzott a számtan, de minden egyes szívdobbanásban hiányzott a papa. A Morton család, egész Angliával egyetemben, meggyászolta Viktória királynő halálát majd két évvel korábban, de azóta a saját otthonunkban ismertük meg, milyen ez. A gyász története mindig reménytelen kétségbeeséssel végződik.

Egyetlen lecke, egyetlen elolvasott könyv sem magyarázta el, hogy a legapróbb esemény is óriási hatást gyakorolhat a világra. Ha azon a szombaton, ahogy szoktam, a csokoládépasztillát választottam volna az epergolyó helyett, amit egy magasabb polcon tároltak egy üvegben, és csak egy zsámolyról lehetett elérni… Ha Hótappancs nem azt a pillanatot választja, hogy ráugorjon a gazdája cipőfűzőjére, ami csábítóan lelógott a zsámoly tetejéről… És ha a boltajtó csengője nem szólal meg olyan harsányan, mikor betér egy vásárló, hogy Mr. Dillon meglepetten odaforduljon… Akkor Hector Perot sem a törött üvegek és szétszórt édességek zűrzavarába sétált volna be az ajtón, és nem lett volna okunk szóba elegyedni egymással.

Akkoriban nem tudtam, hogy elindult egy eseménysorozat. Az ember soha nem tudja. Utólag világossá vált, hogy a pillanatok hogyan épültek fel, mindegyik természetesen vezetett a következőhöz, csendesen megváltoztatva a dolgok menetét. De akkor a Dillon’s Édességboltban nem sokkal déli tizenkettő után szegény Hótappancs úgy rikoltozott, mint egy csirke, és elmenekült a nádcukorral teli hordó mögé. Mr. Dillon, aki a termetes hátsóján landolt, elhessegetett minket, ahogy sikertelenül küzdött, hogy függőlegesbe tornássza magát. Charlotte-tal közelebb osontunk, a csizmánk orrával egy kupacba tologatva az üvegszilánkokat és az összetört epergolyókat. A csengetést előidéző jövevény az ajtóban állt.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte.

Precízen, aprólékosan ejtette a szavakat. A bőre majdnem olyan fehér volt, mint a tej. Fekete haja a vékony testéhez kissé túl nagy fejére tapadt. Rendesen fel volt öltözve, tengerészkék matrózruhát viselt kifogástalanul tiszta, fehér gallérral.

Nem volt olyan jóképű, mint Leonard, aki a kertünkben dolgozott, és úgy nézett ki, mint egy matinészínész a Királyi Angol Színház színpadáról. De ennek a fiúnak olyan élénkzöld szeme volt, olyan ragyogó, mint egy pohár mentaszörp.

Zöld, mint a mentaszörp? Agatha Caroline Morton, nem tudsz ennél jobbat? Csillogó smaragd? Friss tavaszi levél? Egy páva faroktolla?

– Segítenél, fiam? – Mr. Dillon még mindig a padlón ült az üvegszilánkok között.

A fiú odasietett. Én lassabban közeledtem, aggódtam, hogy Mr. Dillon talán nem örül, hogy így látják. Nekem borzalmas lett volna, ha a padlón ragadok, mint egy kövér bogár, és nem tudok megfordulni. Bár ha bogár lennék, akkor hat lábam lenne, és talán jobb lenne az egyensúlyom.

– Hívok férfisegítséget – közölte Charlotte. Megszólalt a csengő, ahogy kisietett az utcára.

De a fiú már megragadta Mr. Dillon bal csuklóját és könyökét, és megpróbálta felhúzni. Gyorsan megragadtam a boltos jobb karját, és a lábamat a lábához támasztottam.

– Egy, két, három! – kiáltottam. – Húzd!

– Un, deux, trois! – mondta a fiú. – Tirez!

És Mr. Dillon talpra állt, vörös arccal, reszkető bajusszal, a köténye elcsavarodott, cukorkák ropogtak a csizmája alatt.

– Nos, köszönöm. – Mr. Dillon elrendezte a kötényét, és kivett egy zsebkendőt a zsebéből. Meglapogatta vele a homlokát, és levette a szemüvegét, hogy megtörölje a nedves szemét.

Charlotte rohant be az ajtón egy magas, izmos, egyenruhás fiatalember kíséretében.

– Ó, elkéstünk! – mondta, majd kipirulva és lélegzet után kapkodva sietett bocsánatot kérni a frissen verbuvált segítőjétől. – Mr. Dillon a földön feküdt, amikor kimentem segítséget keresni, és én… Tudja, a zsámoly volt az. És a macska. Attól tartok, feleslegesen zavartam önt, biztos úr.

– Sosem felesleges, kisasszony. – Eltekintve a rózsaszín árnyalattól az arcán, a rendőr nem haragudott, nagyon kedves volt Mr. Dillonnal. Meggyőződött róla, hogy nem tört el egy csontja sem, és szívből gratulált nekünk, hogy sikerült megmentenünk az öregurat, és felállítanunk a padlóról.

– A nevem… – mintha a pulton álló árpacukros üveghez beszélt volna – a nevem Morris Beck. Őrmester. Ha a jövőben szükségük lenne a szolgálataimra.

Charlotte elpirult, és enyhén meghajolt.

– Köszönöm, uram. Miss Charlotte Graves vagyok, Miss Agatha Morton nevelőnője.

Üdvözletképp bólintottam.

Beck őrmester megérintette a sisakját.

– Örvendek! – A rendőr és Charlotte arca is olyan színű volt, mint a málnapuding. Párolt lazac. Bazsarózsa. Flamingótoll.

A furcsa fiúra pillantottam. Felhúzta az egyik finom, fekete szemöldökét. Egyetértettünk! Eddig még sosem voltam tanúja annak, mikor lecsap a szerelem első látásra, de ezzel a szemöldökrángatással a fiú is jelezte, hogy pontosan ennek vagyunk tanúi.

– Engedjék meg, hogy én is bemutatkozzam – szólalt meg a fiú. – Hector Perot vagyok. – Merev derékkal meghajolt egy kicsit. Sikerült nem kuncognom. Valóban idegen! De akkor is szimpatikus.

– Aggie Morton – feleltem, és én is meghajoltam.

A rendőr motyogott valamit arról, hogy visszamegy a körzetébe, és hátrabotorkált az ajtóhoz, újra megszólaltatva a csengőt. Charlotte úgy tett, mintha nem figyelné a távozását.

– Nos, akkor… – mondta Mr. Dillon. – Azt hiszem, a megmentőim megérdemelnek némi jutalmat. – Mindkettőnknek adott egy-egy üres papírtölcsért. – Gyerünk, töltsétek meg őket! – biztatott minket. – Választhattok bármit, amit szeretnétek.

Az epergolyók apróra törve és a szemetesbe söpörve már nem voltak érdekesek. Karamellát választottam, csokoládépasztillát és egy kis darab nugátos cukorkát. Hector színültig töltötte a tölcsért medvecukor pasztillákkal.

– Kaphatnék egy kis dobozt a tölcsér helyett, monsieur? – kérdezte.

Amikor Dillon úr elővett egyet, Hector gondosan egyenes sorokba rendezte az édességet.

– Lett egy új törzsvásárlója – biztosította Mr. Dillont. – Újra eljövök, ezt megígérem.

Nem szívesen bíztam volna a véletlenre az újabb találkozást ezzel a fiúval.

– Szombatonként mindig itt vagyok – mondtam, tőlem szokatlan lendülettel. Nem néztem Charlotte-ra. – Ugyanebben az időben.

– Akkor egy másik szombaton találkozunk.

– Úgy lesz – feleltem. – És talán kitalálhatunk valami újat a rendőrség figyelmének felkeltésére. Mit gondol, Charlotte? Valami mást, inkább ne boruljon fel senki, ugye?

2. fejezet

Az előkészületek izgalma

Ugyan egész héten azt vártam, hogy megint szombat legyen, remélve, hogy viszontlátom Hector Perot-t, de előbb a péntek miatt kellett aggódnom. Miss Marianne előadást rendezett a Hableány Táncteremben. Az esemény neve és apropója: „Barátkozás a külföldiekkel”. Írtam egy verset, amit fel kellett olvasnom. Egész héten azt kívántam, bár sose jönne el a péntek este, vagy csak múljon el, és kész. És mégis ott voltam, már csak egy órám maradt, és egy zongoraszéken ülve forgattam magam.

Miss Marianne egyértelmű utasításokat adott, hogyan rendezzük be a táncstúdiót. Már kiraktam hat jókora ládát a terem egyik oldalára Charlotte-tal, aki szorosan a nyomomban maradt, ha esetleg beütném az ujjam, vagy valami más szerencsétlenség történne. A ma esti közönségnek kellett megtöltenie ezeket a ládákat levetett ruhákkal és más hasznos dolgokkal, melyeket később szétválogatnak, majd szétosztanak a rászoruló menekültek és bevándorlók között, akik nemrég érkeztek Torquay-be.

Úgy tűnt, sok oka lehet, hogy valaki ilyen messzire utazzon az otthonától, néhányan közülük csak egy kis csomag holmival. Több család a cári kegyetlenség miatti vallási üldözés vagy az éhínség elől menekült Oroszországból. Számos belga azért jött ide, hogy elkerülje a hitvány Leopold király uralma alatt forrongó zűrzavart, és néhány nincstelen indiai matróz várta, hogy kikössenek a hazafelé, Indiába tartó hajók.

Én még soha nem láttam menekültet, de a városban kavargott a szóbeszéd. Ha valaki a megfelelő helyen volt, hallotta, mit mondanak. A boltok alkalmasak voltak erre, vagy a templom, a templom előcsarnoka, és természetesen a mi konyhánk Grovelandben, ahol a szakácsnő és Sally végtelen sok pletykát gyűjtött be az árusoktól és más háztartások szolgálóitól. Olyanokat, hogy a más országokból érkező látogatók gyakran nem követik a tisztálkodási szokásainkat, és hogy a mi angol divatszokásainkkal összeegyeztethetetlen ruhákat viselnek. Néhányan szerették a fűszeres ételeket, és ehetetlennek tartották a kenyérpudingot és a tőkehalat. Mivel én magam sem voltam nagy rajongója a tőkehalnak, talán volt közös pontunk.

– Miss Aggie? – Charlotte magához intett, hogy segítsek elrendezni a székeket a nézőtéren. Mikor ezzel végeztünk, Miss Marianne ünnepi terítőkkel fedte le a zongorát és a zongoraszéket. Mi egy egyszerűbb abroszt tettünk az asztalra, ahova a frissítők kerülnek majd, ha megérkeznek a Royal Victoria Hotelből. A szálloda nagylelkű adománya volt a sok finomság, hála Florence Fusswell édesapjának, aki a vezérigazgató volt. Ez csak az egyik oka volt annak, hogy Florence Fusswell úgy gondolta, ő az est királynője. A másik a rengeteg sárga haja, a rózsaszín bőre és – az ő kifejezésével élve – a „rózsabimbó” ajka. Azzal foglalatoskodott, hogy egyenes sorba rendezze a székeket, amelyeket Charlotte és én már tökéletesen elrendeztünk. Lavinia Paine, a legjobb barátnője és hűséges követője a tükör mellett állt, és számolta, ahogyan tizenötször megérintette a lábujjait. Az ő sötét fonatai úgy lógtak és ringatóztak, mint két vézna tehén farka, mikor a legyeket terelgetik.

Visszatértem a zongoraszékhez, és újra forogni kezdtem.

Az önbizalmam nagyja elszivárgott az ilyen nagyon magabiztos lányok jelenlétében. Tökéletesen képes voltam rá, hogy kifejezzem magam otthon, a családom körében vagy a szolgálókkal. Vagy lenyűgöző külföldi fiúkkal egy édességboltban. De ezekkel a fecsegő, velem egykorú lányokkal kiszáradtak belőlem a szavak. Ez nem ugyanaz volt, mit a félénkség a felnőttekkel. Egyszerűen nem volt érzékem az üres fecsegéshez. Én azt akartam tudni, amit az emberek nem mondanak ki, hogy milyen sötét titkokat rejtegetnek, és mi következik ezután. Néha némi élvezettel elképzeltem ahogy Lavinia Paine-re vagy Florence Fusswellre rázúdul a balszerencse.

Abbahagytam a pörgést.

Mi van, ha a szék, amit Florence ebben a pillanatban felemelt, leesik és összetöri a lábujját? Vajon ömlene a vér? Vagy talán jobb lenne egy tiszta törés? A történet lehetőségei virágba borultak…

Igen, egy horrortörténet elejéhez egy törött csontot használnék.

A sérült lány üvöltött, ahogy a lába megdagadt és lüktetett. Egy rozoga, bukdácsoló kocsin vitték a Torquay-i Kórházba, ahol a sebész kijelentette, hogy a lábujját… nem, az egész lábfejét le kell vágni! Florence, aki a kétségbeeséstől alig tudott összefüggően beszélni, kegyelemért könyörgött. Miközben a sebész felemelte a kést, egy nővér segített a reszkető lánynak elmenekülni. (A szükségtelen amputáció és egy végtag elvesztése kissé kegyetlennek tűnt még egy bosszúból kitalált történetben is.) De az ápolónő, Ethelwin Smirke, titokban sötét tervet dédelgetett. Miután kényszerítette Florence-t, hogy sérülése ellenére lebicegjen kétemeletnyi omladozó lépcsőn, bezárta a zokogó lányt a pincébe, ahol rengeteg, harmincnál is több, szőrös, szürke pók lakott. A szokásosnál nagyobbra nőttek, mivel a mennyezeten végigfutó rozsdás csövekből csöpögő olajos lével táplálkoztak…

Éles nevetés szakította félbe kellemes álmodozásomat. Florence és Lavinia kezüket-lábukat törve segítettek egy fiatalembernek, aki próbált bejutni az ajtón. A férfi becipelt egy nagy virágcsokrot, aztán egy másikat, és letette a díszes vázákat a zongora két oldalára. Lerángatta a sapkáját, felfedve gesztenyebarna haját és sötét szemét. A Florence-hoz és Laviniához hasonló lányok általában pillantásra sem méltattak volna egy kifutófiút, de ez most a különlegesen jóképű és majdnem tizennyolc éves Leonard volt. Mivel anyám alkalmazásában állt, inkább nekem járt volna a dicsőség, amiért ismerem, nem? A gondnokházban lakott nálunk Grovelandben, cserébe segített a kertben és a melegházban. Mindennap láttam őt, úgyhogy hagytam, hadd segítsen neki Florence és Lavinia elrakni a nehéz cserepeket a legmegfelelőbb helyre. Miért törődnék ezzel?

Miss Marianne hamarosan közbelépett, és elhessegette őket.

– Kérlek, engedjétek a fiatalembernek, hogy végezze a feladatát! Van ötvenöt programfüzet, drágáim. Ugye rátok bízhatom, hogy szépen összehajtogassátok őket?

– Jó napot, Leonard! – mondtam.

– Miss Agatha!

– Nagyon szépek a virágok.

– Igen, kisasszony. A saját üvegházukból. Szép, mint ott minden.

Groveland kertjei a papa halála óta el lettek hanyagolva, de az elmúlt nyáron Leonard gondozásában újjáéledtek. Ő állította össze a csokrokat a nővérem, Marjorie esküvőjére a múlt hónapban, alig pár héttel azután, hogy Torquay-be érkezett, és beköltözött a konyhakert mögötti kis házikóba.

– Mindent a jó ügy érdekében, ugye, Miss? Önnek lágy szíve van és együttérez a rászoruló teremtményekkel, legyenek állatok vagy emberek, nem igaz?

– Mindannyian lágyszívűek vagyunk! – Florence ismét közelebb lopózott. – Ezért vagyunk itt, nem igaz, Lavinia? Nagyon lágy szívünk van.

Lavinia egy köteg programfüzetet szorongatva lelkesen bólintott.

– Nem is lehetne lágyabb.

Az agyad lágy! – gondoltam. Milyen könnyen fel tudnak bosszantani! Leonard elmosolyodott, mintha olvasott volna a gondolataimban.

– Ma este táncolni fogunk – közölte Florence. Egy programfüzetet nyomott Leonard kezébe, és rámutatott:

– Talán nem tud olvasni – súgta oda Florence.

Lavinia nem törődött vele.

– Csak az ábécésorrend miatt van hátul a nevem – mondta.

De Leonard ujja lefelé vándorolt a lapon.

– És ön, Miss Agatha? Verset mond?

Borzongás futott végig a nyakamon. Egészen eddig sikerült nem gondolnom arra, hogy mi lesz este. A szavalás úgy várt rám, mint egy pocakos szörnyeteg, készen arra, hogy felfaljon. Valahogy sikerült bólintanom, és mereven bámultam Leonard kopott csizmáját. Az egyik cipőfűzője elszakadt, és legalább három helyen meg volt csomózva.

– Ő írta a verset – közölte Florence.

– Nem igazi költő verse, mint Tennyson vagy ilyesmi.

– Az még jobb, ugye? – felelte Leonard. – Kifejezetten a városunkba érkezőknek írta.

A szívem majdnem szétrobbant a hálától, mosollyal néztem fel, hogy megköszönjem, de Leonard már Miss Marianne felé fordulva biccentett.

– Reggel visszajön, Mr. Cable? – kérdezte a tanárnő. – Elviszi ezeket?

Leonard bólintott.

– Ha biztos benne, asszonyom, hogy nem akarja megtartani őket. Amíg el nem nyílnak.

Miss Marianne rámosolygott.

– Kedves, hogy felajánlja, de nem. Vigye vissza őket Mrs. Mortonnak! Itt kell a hely a táncra.

Leonard a fejébe húzta a sapkáját, és a karimáját megérintve elköszönt. Az ajtó kinyílt, ahogy odaért, és egyszerre csak a bejáratnál szinte egész tömeg tolongott.

Rose Eversham lépett be először, az édesanyja egy lépéssel lemaradva követte. Evershamék a szomszédaink voltak, az EverMore nevű villában laktak mellettünk. Hát nem csodás név ez egy háznak? Miss Marianne is ott lakott, ő Rose nagynénje volt, és nem volt saját családja.

A hölgyek nyomában megérkezett Florence bátyja, Mr. Roddy Fusswell a Royal Victoria Hotelből, macaronokat és apró gyümölcskosárkákat tartott magasba egy hatalmas tálon. Szürke cilindert, a kezére simuló sárga bőrkesztyűt, szmokingot és széles nyakkendőt viselt, mintha az előadásunk a Royal Albert Hallban lett volna Londonban, nem pedig a Union Streeten egy bolt felett. A két segédje egy-egy tál elegáns szendvicset cipelt.

Csicsergő zümmögés kezdődött, mindannyian zsibongtunk az izgalomtól, hogy Rose Eversham közelében lehetünk, ő volt az elmúlt hét pletykáinak főszereplője a városban. A történetek szerint több fiatalemberrel látták a mólón a görkorcsolyapályán, nevetgélt és pörgött, nem törődve azzal, hogy ki látja. Azt is suttogták, hogy az anyja csúnyán leszidta a főutcán, mire Rose sarkon fordult és elsétált, micsoda neveletlenség!

(Az egyik fiatalember Roddy Fusswell volt, egy másik Charlie Trotter, a hentes fia. Rose egy matrózzal is csókolózott állítólag, de ezt Lavinia látta, úgyhogy nyugodtan elvethetjük.)

Rose megérkezett, úgy vitorlázott be az ajtón, mint egy királynő a hajó fedélzetére. Leonard lehajtotta a fejét, mintha vakító napsugár érte volna. Oldalra húzódott, hogy a menet beléphessen.

Rose intett Miss Marianne-nek.

– Drága M. néni! Látod? Egy perccel múlt öt óra. Megígértem, hogy nem kések el, és állom a szavam. És! Anyával jöttem.

Vajon Rose egészen halványan forgatta a szemét? És Miss Marianne szeme vajon megvillant válaszképp? Úgy tűnt, ez az unokahúg és a nagynéni összeesküvése. Mindenki – tényleg mindenki – tudta, hogy Rose anyja kiállhatatlan. A szobalányunk, Sally, gőgös vén tehénnek nevezte. Bár szomszédok voltunk, ritkán láttam őt ilyen közelről, mint most.

Mrs. Irma Evershamnek olyan arca volt, mint egy morgós kutyának. Megállt a küszöbön, és úgy nézett körül, mintha valami romlott étel szaga facsarná az orrát. Roddy Fusswell, a finomságokkal megpakolt tálcát tartva, csak fél lépéssel lemaradva jött mögötte. Most egy puffanással Mrs. Eversham hátába ütközött. Egy szörnyű pillanatig úgy tűnt, a sütemények a hölgy fejére zúdulnak (Mr. Fusswell magas volt, míg Mrs. Eversham inkább köpcös), de Mr. Fusswellnek végül sikerült egy fürge csavarással a magasba emelnie a tálcát. Egy magányos lekváros sütemény csúszott csak le a peremről, és Mrs. Irma Eversham kalapjának a tetején landolt. Rose és Miss Marianne előreugrott, hogy segítsen. Roddy Fusswell fentről megragadta az édességet, közben megbökte Leonard vállát a könyökével. Mrs. Eversham olyan hirtelen fordította el a fejét, mint egy dühös macska. A sütemény elrepült, Miss Marianne ügyesen elkapta.

– Hagyjatok! – utasított el Mrs. Eversham minden segítséget. Miss Marianne hátralépett, az ajtókeretbe szorította Leonardot. Roddy Fusswell túl közel került az idős hölgyhöz, de nem tudott megmozdulni a tömörülés közepette. Mrs. Eversham felháborodásába beleremegett a terem.

– És – folytatta – tartsa magát távol a lányomtól.

– Anya! – Rose átvette a táskáját a másik kezébe, szemléltetve, hogy milyen nehéz. – Gondoljunk a rászorulókra! – folytatta gyorsan és hangosan. – Átnéztem a szekrényemet, és alaposan kiürítettem. Hamarosan új holmikat kell rendelnem, hacsak nem akarják látni, amit nem lenne illendő megemlítenem!

– Rose! – szidta meg Mrs. Eversham. – Micsoda neveletlen beszéd!

– Jöjjön, üljön le, Mrs. Eversham! – Charlotte nyugodt hangja és biztos keze átnyúlt a zűrzavaron. – Foglaltunk önnek egy helyet itt az első sorban.

– Igen, anya, kérlek, ülj le! – csatlakozott Rose. – Hozok neked egy csésze teát. És egy kekszet? Azt a cukrosat, amit úgy szeretsz.

– Nem ülök le – közölte Mrs. Eversham. – És nem maradok. Nem akartam itt lenni, és a jelenlévőket látva ebben még biztosabb lettem. Ne nyüzsögj, Rose! Megoldom, haza tudok menni.

Rose nem erősködött tovább, nem győzködte, hátha meggondolja magát. Lavinia elfojtott egy kuncogást. Leonard a kijárat felé kúszott, de megdermedt, amikor Mrs. Eversham sarkon fordult, hogy távozzon. Charlotte mögé csúsztam, miközben Roddy Fusswell letette a tálcáját, és felajánlotta, hogy kikíséri Mrs. Evershamet az utcára. Az egy durva legyintéssel visszautasította, elhessegette, mintha darázs lett volna. Roddy a hölgy könyöke alá csúsztatta a kezét, mire az ismét lecsapott rá. Ezúttal a férfi visszavonult, rátaposva szegény Leonard lábujjára.

Mrs. Eversham a lépcsőn lefelé menet is tovább kiabált.

– Gondoskodni fogok róla, hogy minden fiatalember, aki a lányomhoz közeledni mer, börtönbe kerüljön, amiért zaklatni próbálta. Mindenki hall engem?

Nem én voltam az egyetlen, aki addig nem fújta ki a levegőt, amíg meg nem hallottuk, hogy az ajtó csapódik. Viszketett a tenyerem, annyira tapsolni akartam. Tíz perc csodás színház volt, jobb, mint egy karácsonyi pantomim!

A Roddy Fusswell torkából feltörő hang újra mozgásba hozta a szobát. Leonard végül távozott, bár úgy képzeltem, hogy az utcára vezető ajtót is óvatosan nyitotta ki, hátha Mrs. Eversham még nem vonult el. Rose kinyitotta a táskáját, és beleöntötte a tartalmát az egyik ládába.

– Hogy bírod, Rose? – kérdezte Roddy. – Elviselhetetlen. Nem lenne szabad tovább tűrni egy napig sem!

– Az élet biztosan könnyebb lenne Torquay-ben nélküle – tette hozzá Miss Marianne.

– Sajnos így van – felelte Rose. – Naponta legalább egyszer azon kapom magam, hogy azt kívánom, bár meghalna.

3. fejezet

Egy csodás este

A közönségünk bármelyik percben itt lehetett. Mi őrülten hajtogattuk a maradék műsorfüzetet, kivéve Florence-t, aki inkább a bátyjához csatlakozott. Roddy Fusswell precízen irányította a segédeket, hogy hová kerüljenek a tálcák, milyen szögben helyezzék el az elegáns szalvétákat, és hogy tegyék a tejescsuprot és a cukortartót a teáskanna mellé.

– Menj innen! – súgta oda Florence-nek, úgy tűnt, ezt Lavinia viccesnek találja. Florence elemelt egy citromos kosárkát, és a szájába tömte, mielőtt a bátyja megállíthatta volna. Roddy megmarkolta a húga csuklóját, miközben az rágott, és olyan erősen megszorította, hogy Florence morzsákat köpködött mindenfelé.

– Jaaaj! – Florence próbálta kirántani a kezét a szorításból, de a bátyja nem hagyta. – Engedj el! – Aztán: – Jaj, istenem! – Még hangosabban. – Mi az az izé az arcodon?

Roddy Fusswell úgy bámult Florence-re, mintha egy csiga lenne egy tányér kekszen. Elengedte a húga csuklóját, és felemelte a kezét, hogy megtapogassa a saját arcát.

– Ó! – mondta a lány. – Azt hittem, hogy egy bolyhos, sárga százlábú, de most már látom! Próbálsz bajuszt növeszteni!

Lavinia felhorkant. Roddy úgy festett, mintha legszívesebben a húga fejére öntené a teáskanna tartalmát. De Miss Marianne Florence vállára tette a kezét.

– Ez az este a barátkozásról szól – mondta. – Nem hallottunk elég durvaságot mára? Én végeztem a kellemetlenkedéssel.

Ekkor érkezett meg Teasdale tiszteletes, a Mindenszentek templom lelkésze mogorva felesége kíséretében. Mr. Teasdale vállalta, hogy eljuttatja a Hableány estjének adományait a rászoruló családoknak. Sőt, ünnepélyesen elhelyezte a saját adományát, egy piros gyapjúkardigánt a Rose fiókjaiból származó adományok tetején. Mrs. Teasdale-lel a ládák közelében maradtak, hogy irányítsák a további felajánlások lerakását. Lavinia és Florence feladata volt, hogy minden családnak adjon egy-egy programfüzetet. A mama nagyon elegánsan érkezett. Bár még mindig gyászolta a papát, kék tollat szúrt a kalapjába, pontosan olyat, mint a szeme színe. Hozott nekem egy új ceruzakészletet, szerencseajándékként, bársonyszalaggal átkötve.

Rettenetes sebességgel peregtek a szavalásomig hátralévő percek. Az egyik pillanatban mindannyian a helyünkön várakoztunk, aggódva, hogy nem jönnek a nézők. A következő pillanatban a terem és az adománygyűjtő doboz már félig meg is telt, a süteményestálak pedig félig kiürültek. Aztán még néhány pillanat, és minden szék foglalt volt. A dobozok túlcsordultak a bevándorlóknak és menekülteknek szánt legkülönösebb tárgyaktól. Vajon egy zavargó hazából menekülő embernek szüksége lehet fátyolos kalapra korallpiros krizantémokkal? Vagy egy pár bojtos lakkcipőre? Szerencsére volt egy rakás meleg pulóver és kötött harisnya is, erős flanelnadrágok és tweedszoknyák. Tucatnyi rászoruló szegény öltözhet melegebben ezen télen a mi előadásunknak köszönhetően.

Miss Marianne intett, hogy bújjunk be a függöny mögé, amely elválasztotta a szűk kamrát a táncteremtől. A nyíláson keresztül hunyorogva néztem kifelé. Miss Marianne lekapcsolta a gázlámpákat a nézőtéren, így az üres színpad fényes, várakozó ragyogásba borult.

Egy barna öltönyös, vékony fiatalember nyitotta ki a bejárati ajtót nagy lendülettel, éppen akkor, amikor a csevegés elhalkult. Mindenki felugrott egy kicsit, és megfordult, hogy megbámulja az idegent. Az bocsánatkérőn felemelte a kezét, lekapta a kalapját, és helyet foglalt hátul a falnál.

A mellettem álló lányok dideregtek a táncruhájukban, lélegzetükön éreztem a cukor illatát. Miss Marianne megtiltotta a díszes fellépőruhákat Florence Fusswell minden tiltakozása ellenére, mivel ez jótékonysági előadás volt, nem a ledérség vagy a hiúság ideje. A ruhák mind zabkásaszínűek voltak. Mivel tíz hónap telt el a papa halála óta, a mama megengedte, hogy ne gyászruhában legyek, hanem a tavalyi vasárnapi ruhámat viseljem, fűzöld selyem, rakott szoknyával. Kicsit kopottas volt a könyökénél, de úgyis szemben állok majd, nem? Charlotte biztosított róla, hogy senki sem fogja észrevenni. Fogtam a versesnoteszomat, és azt kívántam, bár vége lenne az estének, elképzeltem a ruhámat a fogason és magamat a takaró alatt.

– Jó estét, barátaim! – állt fel Miss Marianne Rose mellől. – Köszönjük, hogy eljöttek a különleges összejövetelünkre. – A jócskán megnőtt adományhalom felé intett. – Együtt jobbá tudtuk tenni az új szomszédaink életét.

Szelíd taps hullámzott végig a teremben.

– Hiszem, hogy a barátságos külföldiek sokat tudnak nyújtani a közösségünknek – folytatta Miss Marianne. – Az elszántság és a kitartás, amellyel a bevándorlók új otthont keresnek, inspiráció mindazoknak, akik a nők jogaiért harcolnak, hogy ők is beleszólhassanak az életükbe.

– Ne kezdje ezt már megint! – morogta Florence.

Miss Marianne elővette a kedvenc témáját, a nők szavazati jogát.

– Eljön majd a nap, még mielőtt ezek a lányok felnőnek, amikor lesz szavuk, ami az édesanyjuknak és a nagynénjeiknek nem adatott meg. Ezt a hangot úgy hívják, hogy szavazat!

– Az apám nem fogja szó nélkül hagyni – jegyezte meg Lavinia. – Szerinte az ideális nő néma.

Mintegy jelre hangos hörgés hallatszott a közönségből. Mr. Paine felől.

– Nénikém? – szólt oda Rose.

– Haladjunk inkább! – mondta Mr. Paine hangosabban, mint udvarias lett volna. – Jöjjenek a táncoslányok!

Lavinia szorosan lecsukta a szemét.

Miss Marianne átkarolta Rose vállát, és vidám mosolyra húzta a száját.

– Akkor Mr. Teasdale-re hagyom a prédikálást. Hadd mutassam be kedvenc unokahúgomat…

– Az egyetlen unokahúgát! – vetette közbe Rose.

– …és sztárnövendékemet, Miss Rose Evershamet.

A közönség tapsolt, Roddy Fusswell hurrázott, mint egy közönséges futballszurkoló.

– Rose mutatja be a lányokat, akik az ő nyomdokába lépnek – fejezte be Miss Marianne.

– Köszönöm mindenkinek, hogy eljött – vette át a szót Rose. – Engedjék meg, hogy hálás köszönetet mondjunk a Mrs. Morton üvegházából érkező virágadományokért, és a Royal Victoria Hotel által biztosított finomságokért.

Újabb tapsvihar tört ki.

– Önök közül a legtöbben ismerték édesapámat, és emlékeznek rá – folytatta Rose. – Giles Eversham kapitány, nyugodjék békében, megtanított arra, hogy a felnőtté válás egyik fontos lépése az, hogy megtanuljunk adni is, nem csak kapni.

Együttérző mormogás futott végig a hallgatóságon.

Mr. Teasdale olyan hevesen bólintott, hogy azt vártam, hogy mindjárt leesik a feje. Na, az aztán színes részlet lett volna a történetben, ugye?

A koponya leszakadt a helyéről, és elgurult. Mrs. Teasdale szorosan befűzött csizmája előtt állt meg. A tiszteletes merev, fehér gallérjából gejzírként spriccelt a vér az ég felé.

Rose a zsúfolásig telt adománygyűjtő dobozok felé intett.

– Apám büszke lenne ránk ma este.

A nézők ismét tapsolni kezdtek, de Rose felemelte a kezét.

– Kérem, tartogassák a tapsot a művészeknek. Ahogy a műsorfüzetben is láthatták, a nagynéném egy táncot tanított be Chopin zenéjére.

Félrehúztam a függönyt, hogy kiengedjem a táncosokat, és visszatartottam a lélegzetemet. Miss Marianne leült a zongorához, és játszani kezdett. A lányok úgy ringatóztak a színpadon, mint a göcsörtös facsemeték a viharos szélben. Florence nyelvének a hegye kilógott a szája sarkából. Lavinia úgy izzadt, mint egy pohár jeges limonádé egy nyári napon. Sejtettem már korábban is, hogy a Hableányban tanítottak sokkal nagyobb élményt nyújtanak a táncosoknak, mint a közönségnek. De felhangzott a taps, megérdemelten vagy sem. Florence és Lavinia berohantak a kamrába. Elérkezett a rettegett pillanat. A gyomrom mintha dióhéjjal lett volna tele.

– Te jössz, gyerünk! – Florence keményen előrelökött.

A zongora mellett álltam, a szám olyan száraz volt, mint a hintőpor.

– És most… – mosolygott Rose, hiába igyekezve bátorságot önteni belém. – Egy verset fogunk hallani, amely kifejezetten erre az alkalomra készült. Kérem, üdvözöljék Miss Agatha Mortont.

A közönség várta, hogy elkezdjem, kedves arcok sora, minden szempár rám szegeződött. Teljesen eltűnt a képességem, hogy mozgatni tudtam az ajkamat. Ujjaim a füzetet szorongatták, olyan erősen, hogy a borítója kissé nedves lett. A mama ragyogva mosolygott a második sorban, mellette Charlotte. Miss Marianne bólintott a terem másik végéből, és a karcsú, szemüveges idegen a hátsó sorban a noteszébe irkált.

De… duh, duh, duh… az ismerős lüktetés a fülemben világossá tette, hogy ma este nem fogok felolvasni. Jeges hideg és égető forróság borzongatott váltakozva. A mama mosolya elhalványult, Charlotte-é teljesen eltűnt. Némán könyörögtem Rose-nak, hogy mentsen meg. És ő megmentett. Rose, akit most már örökké szeretni fogok, közelebb lépett hozzám, és átkarolta a vállamat. Gyengéden kihúzta a füzetet a kezemből.

– Változott a program – mondta. – Az a megtiszteltetés ér, hogy a világon elsőként én olvashatom fel ezt a verset, a…

Némán megráztam a fejem. Elfelejtettem címet adni!

– …Agatha Morton új művét!

Lábujjhegyen odaléptem Miss Marianne mellé, a szemem forró könnyek csiklandozták. Megnyugtatóan a vállamra tette a kezét, ahogy Rose-t hallgattuk.

– Magad mögött hagytad zűrös hazád – kezdte Rose –,

hogy menedéket leljen famíliád.

Legyenek jók hozzád az úton az idegenek,

és a hit ragyogja be életedet!

Bátran hajózol a szárazföld felé, jaj!

Szembenézve veszéllyel s dagállyal,

szíved szilárd, szemed ragyog.

Itt várnak rád a tárt karok.

Rose elégedetten vigyorgott rám, és színpadiasan kitárta a karját, a terem tapsolt. Letette a noteszt a zongora tetejére, és mindkét kezét felém nyújtotta. Olyan kecsesen mentem oda hozzá, amennyire csak a bizonytalan lábamtól telt, csatlakoztam Rose-hoz és a táncosokhoz a színpad közepén, és ráparancsoltam magamra, hogy ne ájuljak el. A fülem zúgott a zárótapstól, miközben Rose szeretetteljesen simogatott, Miss Marianne melegen átölelt, megszorított a mama, és Charlotte hozott nekem egy pohár gyümölcspuncsot.

– Csak fel kellett volna olvasnod, az isten szerelmére! – suttogta Florence.

– Legközelebb – motyogtam, és imádkoztam, hogy ez igaz legyen.

Florence csak nézett, és tovább szürcsölte a teáját.

A tömeg gyorsan oszlott. Lavinia elment a szüleivel. Rose a maradék néhány süteményt és kétszersültet berakta egy dobozba a kamrából. Florence duzzogva rogyott le egy székre, és várta, hogy a bátyja végezzen a munkájával.

Mr. Roddy Fusswell a csészéket és a csészealjakat pakolta egymásra, kiöblítette a tejszínes poharakat, és sorba rendezte a Royal Victoria aranyozott szegélyű címerével díszített cukortartókat. A morzsákat az asztallapról Miss Marianne seprűje elé söpörte.

– Ne szórja szét a morzsákat, fiatalember! – szólt rá Miss Marianne. – Volt néhány bundás látogatónk idén ősszel, ahogy az időjárás egyre hidegebb lett, és nem szeretném, hogy úgy érezzék, itt szívesen látják őket!

– Nagyon sajnálom, Miss Eversham. Ne mondja senkinek, de a szállodában ugyanez a helyzet, az egerek befészkelték magukat télire. Túl okosak, hogy megegyék a mérget, amit kirakunk nekik, egyenesen a cukroszsákokra mennek!

– Már mindent megpróbáltam – vallotta be Miss Marianne. – Többdoboznyi méreg van a kamrában, de a kis gazfickók mindig visszajönnek. Nem szívesen használnék egérfogót.

– Pedig gyorsabb - mondta Roddy. – Egy éles csettintés, és kkggh! – Ezzel a hanggal egy egér utolsó lélegzetvételét akarta bemutatni. – Mint egy guillotine.

– Huh! – borzongott meg Rose. – Talán egyszerűen csak több mérget kellene használnod?

Roddy Fusswell másnap reggel majd visszajön a segédeivel, és elszállítják az edényeket és a teáskannát. Leonard is akkor viszi el a pompás csokrokat, és Mr. Teasdale önkéntesei a templom pincéjébe cipelik az adományokat. Az összes Torquay-ben lakó külföldit meghívták vasárnap a reggeli mise után a templomba, hogy jöjjenek, válogassanak kedvükre.

Miss Marianne épp végzett a sima fapadló felsöprésével, amikor a szemüveges idegen odalépett hozzá. Halk, rekedtes hangon bemutatkozott, miszerint ő Mr. Augustus Fibbley, a helyilap, a