Szöveg © Victoria F. Veyla, 2025

Borító, grafika © Egri Mátyás, 2025

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Olvasószerkesztő: Herman Virág

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Kaposvári Zsolt

ISBN 978-963-584-809-6

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Vőlegényemnek, mert ő úgy érti a Pique Birodalmat, mint senki más.

Nagyapámnak, mert ő minden művészi megmozdulásomat támogatta.

És azoknak, akik a sors árnyékában is fényt gyújtanak.

Egy varázshercegnő, kinek születésével a végzet láncai megfeszültek, a világ sorsa pedig összefonódott az övével.

1. FEJEZET

A szerencse mint varázsképesség egyszerre áldás és átok is.

Miközben azon merengtem, hogy mennyire haszontalan képességgel áldottak meg a születésemkor, édesanyám kedvenc hajójának orrában álltam a végtelen óceánt fürkészve. Sosem utaztam még a Legendaryn. Még csak fedélzetre sem léphettem soha, kedves édesanyám annyira óvta ezt a hajót. Kézzel készült minden egyes darabja, minden apró faragványtól kezdve egészen az utolsó lécig. Édesapám ajándéka volt az első házassági évfordulójuk alkalmából a királynéjának, akit a világon mindennél jobban szeretett. Tudta, hogy az édesanyám mennyire imádott a víz közelében lenni és hajót kormányozni, így ez egy tökéletes ajándék volt a számára.

Fantasztikus nő volt. Ő volt a példaképem kislánykorom óta. Bátor volt, gyengéd, szeretetteljes. Sok mindent feladott apámért, és egy darabig nem fogadták el az udvarban, de aztán idővel kivívta a tiszteletet magának.

A hajó nem tartozott flottánk legnagyobb büszkeségei közé, karcsú teste mégis kecsesen szelte a hullámokat. Vajszínű vitorlái különböző méretűek voltak, és a szelet befogva hajtottak bennünket előre.

A fedélzet minden szegletében lóheremotívumok bújtak meg: az ajtókba vésték, a bútorokra faragták, és még a deszkák réseibe is belecsempészték a szerencse jelét. Az orrban egy gondosan megmunkált szobor állt – anyám arcvonásait idézte, fején korona pihent, hosszú haja vállára omlott, mintha a faragott fa is életre akarna kelni a tengeri szélben.

Tovább figyeltem a hullámokat, amiket gyors tempóban szelve haladtunk az úti célunk felé. A víz látványa mindig is mágikus erővel hatott rám. Ahogy a hullámok egymást kergették, valami különös nyugalom áradt szét bennem – ugyanolyan, mint amikor tizennégy évesen először jártam a szigetünknek azon a partszakaszán, ahová a szüleim csak három testőr kíséretében engedtek el.

Később ez a szám triplájára nőtt, amikor majdnem az óceán habjai közé estem, mert megcsúsztam egy sziklán, amit az egyik őr természetesen készségesen jelentett a szüleimnek.

Belekapaszkodtam a sötét fakorlátba, és csak bámultam előre, kicsit sem törődve azzal, hogy a szél a szemembe fújja hosszú, hullámos, szőke tincseimet.

Majd megéreztem valamit.

Először olyan volt, mint egy zavaró légy vagy szúnyog zümmögése, amelyet még nem látsz, de tudod, hogy ott van valahol. Aztán megéreztem a mágiát, amely sokkal erősebb volt az enyémnél.

Meresztettem a szememet, de továbbra sem láttam semmit. Csak éreztem, és ez épp elég indok volt az aggodalomra.

Elengedtem a korlátot, felkaptam a szoknyám alját, és a hajó fedélzetének közepére rohantam. De mire figyelmeztethettem volna a legénységet, hogy valami a nyomunkban van, már kötelek repültek át a fejünk felett, és egy másik hajótest csattant a miénkhez.

Megvetettem a lábamat, és rettegve figyeltem a pallókat, amelyek hangos puffanással vágódtak a hajónkra.

Férfiak és nők özönlöttek át a másik hajóról a miénkre, kezükben fegyverekkel, arcukon ádáz vicsorral. Úgy tűnt, vadul kerestek valamit.

Az egyenruhájukat mindenki jól ismerte.

A fekete egyenruhát, a szívük felett egy-egy franciakártya a káró színből, amely világoskék színével szinte vakító volt. Mindenki figyelmét odavonzotta.

A hajó árbóca mögé bújtam, és onnan figyeltem, ahogyan a kevés emberből álló kíséret, amelyet apám fel tudott szabadítani a posztjáról és akiket mellém rendelt, az ellenségre támadt. Fém csattant fémnek, én pedig aggódva figyeltem a kialakult helyzetet.

A Carreau Birodalom minden szigetet magának kívánt, ők akarták irányítani az egész világot, és ezért készek voltak megtenni bármit. Akár még azt is, hogy arra a hajóra támadjanak, amin a világ egyetlen hercegnője utazik.

Riadtan kapkodtam a fejemet jobbról balra, balról jobbra. Az esélyeinket akartam felmérni, de a helyzet nem volt túl kecsegtető. Hol az egyik őrömet láttam beledőlni az ellenség kardjába, hol egy másikat löktek a tengerbe. Szívem szerint rohantam volna segíteni nekik, de gyenge voltam, még el se értem a megfelelő kort, hogy rendesen kifejlődjön a képességem.

Végigsimítottam a gyűrűn, amelyet anyámtól kaptam a halálos ágyán. Ez volt az egyetlen tárgy, ami megmaradt belőle, és egy mások számára jelentéktelennek tűnő papírdarab, amit apám ajándékozott nekem, amikor elindultam, hogy a Szívkirályságba hajózzak.

A gyűrű közepén egy mélyzöld smaragd ragyogott, ovális csiszolású felszíne tökéletesen illeszkedett az ezüstfoglalatba. A karcsú ezüstpántba egy aprólékosan kidolgozott lóheremotívum simult. Finoman ívelt levelei az ezüstből emelkedtek ki, elegáns, mégis visszafogott mintázatot alkotva. A vékony gyűrűszár finom gravírozással volt díszítve, amely végigfutott a fémen, összekötve az ékszer minden elemét.

Amikor valaki elhagyja a világunkat, akkor vele együtt minden személyes tárgya odavész, hacsak nem ruházza át valakire valamijét, mint rám anyukám a gyűrűjét.

Hirtelen valaki megragadta a karomat, és vasmarokkal szorítva magához rántott.

– Megvagy! – morogta, és én majdnem elhánytam magamat az erős szeszszagtól.

A férfi sötét szeme csillogott, kócos barna haja ezerfelé állt. Az egyenruháján egy káró kilences szerepelt, azaz egy magas beosztású harcos volt.

– Elizabeth hercegnő! – kiáltotta az egyik emberem, ahogyan megpróbált utat törni magának felém, a túlerő miatt azonban esélye sem volt: leteperték, és én egyedül maradtam.

Megpróbáltam kirántani a karomat fogvatartóm lapátkezei közül, de épp annyi esélyem volt kiszabadulni, mint a partra sodródott halnak a túlélésre.

A férfi ragadozó mosollyal figyelte a vergődésemet.

Azt kívántam, bár tudnám irányítani a képességemet, de a szerencse kiszámíthatatlan dolog. És bár az apám háta mögött megkértem az őreimet, hogy tanítsanak meg harcolni, nem kaptam olyan kiképzést, amellyel meg tudtam volna védeni magamat.

Már éppen beletörődtem volna a sorsomba, hogy a káró katonák elhurcolnak és megölnek, amikor eltört az árbóc, és egyenesen a fogvatartóm felé zuhant. A katona eleresztett, én pedig a ruhámat két marokkal felemelve eliszkoltam onnan. Csillagok táncoltak előttem, és csak az egymásnak csattanó fémek csörömpölését és a húsba szúródó pengék halk hangját hallottam, azt is csak távolról, mintha nem is lettem volna a hajón. Nem néztem vissza a katona felé, akitől elmenekültem, a hajót azonban olyan hatalmas csattanás rázta meg, amitől majdnem elvesztettem az egyensúlyomat, ezért biztos voltam benne, hogy a fickó halott.

Lihegve torpantam meg a hajó másik végében, és vártam, hogy kitisztuljon a látásom az előttem táncoló pöttyöktől és csillagoktól, amik az adrenalin miatt ugráltak a szemem előtt.

Figyeltem az előttem zajló csatát. Összeszorult a gyomrom, ahogyan láttam elesni az embereimet, és nem tudtam megvédeni őket, pedig én voltam a hercegnő és az egyetlen személy közülük, aki varázserővel rendelkezett.

A káró katonák nem kíméltek senkit. Mindenhol vér szennyezte a hajó fedélzetét, belsőségek hevertek ezerfelé. A kitartó katonáim több sebből is véreztek már, ruhájuk miszlikbe aprítva lógott rajtuk, de nem voltak hajlandóak feladni a harcot. Az életük árán is védelmeztek.

Ekkor megjelent mellettem egy hármas káró katona, az alkaromnál fogva elkapott, majd maga elé penderített, és a kardját a torkomhoz tartotta. Épphogy nem ért a bőrömhöz a penge, de egy rossz mozdulat, és végem lett volna.

A szívem eszeveszetten dörömbölt a mellkasomban, mint egy kalitkába zárt kismadár.

– Adjátok meg magatokat, treffek! – üvöltötte el magát a fogvatartóm. – A hercegnőt elfogtuk, és magunkkal visszük a Carreau Birodalomba!

Az embereim mind rám meredtek: láttam az arcukon átsuhanó fájdalmat és a szégyenérzettel keveredő kudarcot. De ők is tudták, hogy esélyünk sincs a kárók ellen. Borzalmasan éreztem magamat, amiért haszontalan vagyok. Még csak azt a feladatot sem tudtam teljesíteni, amivel apám megbízott: hogy a Szívherceg felesége legyek.

Visszaparancsoltam a feltörő könnyeket. Majd sírok, amint egyedül leszek.

Soha ne mutasd ki a gyengeségedet, csak mosolyogj, hadd higgye a világ, hogy mindent kézben tartasz – idéztem fel magamban a mottómat.

Magamra kanyarintottam a már sokszor használt műmosolyomat, miközben végignéztem az embereimen. Éppen szólásra nyitottam a szám, hogy megnyugtassam őket, hogy minden rendben lesz, amikor a jeges óceán egyik hulláma keresztülvetette magát a hajó azon részén, ahol én és a fogvatartóm álltunk.

A tajték elsodorta tőlem a férfit, aki hadonászott, és majdnem el is vágta a torkomat, de csodával határos módon nem sikerült neki. Engem a hullám a hajó padlójára kényszerített, és amint visszább húzódott, köpködni kezdtem a sós vizet.

Hőbörgést hallottam a hátam mögül és morgásokat. Fogalmam sem volt, kinek a szájából származhattak, ugyanis ismételten csillagokat láttam. Vártam, amíg picit tisztult a látásom, aztán megpróbáltam felegyenesedni.

Az elsodort fickó kardja mellettem pihent. Lehajoltam érte, majd a fegyver markolatára illesztettem az ujjaimat. Megpróbáltam felemelni a kardot, hogy védekezhessek valahogyan a felém induló káró katonákkal szemben, ám a fegyver sokkal nehezebbnek bizonyult, mint azt elsőre gondoltam. Két kézzel ragadtam meg, majd a felém közeledő katona felé suhintottam, de mivel semmi gyakorlatom nem volt a kardforgatásban, a kísérlet inkább tűnt esetlen hadonászásnak, mint támadásnak.

A négyes káró katona vigyorogva figyelte a bénázásomat, majd egyetlen erőteljes mozdulattal kiverte a kezemből a kardot, amely zajos csattanással ért földet, és messzire csúszott.

Ijedten meredtem a katonára, és feltett kézzel hátrálni kezdtem, míg a hátam a korlátnak nem ütközött. Féltem, nagyon is, mivel több káró is közeledett felém. Nem tudtam, hogy meg akarnak-e ölni, vagy mást terveznek velem, de abban biztos voltam, hogy nem teazsúrra akarnak invitálni a Carreau Birodalomba.

Lehunytam a szememet és erősen összeszorítottam: vártam a véget. Többé már nem ment meg sem az árbóc, sem egy hullám. Az embereim az ellenséggel harcoltak, és sajnos nem egy tündérmesében éltem, ahol az égből potyognak a bátor hősök, akik megmentik a bajba jutott hercegnőket.

Ez itt a vég, innen már nincs menekvés.

Pár másodperc múlva azonban hányingerem támadt, és fütyülni kezdett a fülemben a szél.

Amikor elállt, kinyitottam a szememet, és meglepve vettem észre, hogy a hajó másik felébe kerültem, körülöttem pedig mindenki belefagyott a térbe.

Nagyokat pislogva meredtem magam köré, majd a kezeimmel az arcomhoz kaptam, és végigsimítottam a két zöld színű lóherén. A minta helyén picit forró volt a bőröm. Ezt én csináltam. Varázsoltam. Ráadásul egy elég erős varázst idéztem meg.

Tátott szájjal fogdostam az arcomat. Nem akartam elhinni. Nagyjából néhány pillanat telhetett el így, mikor egy fekete alak szállt le a hajó másik felére. Ahogy a cipője a deszkákhoz ért, megszédített az ereje. Minden erőmmel próbáltam megkapaszkodni a hajó korlátjában, de mintha elszállt volna belőlem a testemet hajtó energia.

Az alak, aki előbb még a hajó másik felében állt, egyszerre ott termett velem szemben. Fekete köpenybe burkolta magát, és csak a szeme villanását láttam, mielőtt minden elsötétült, és körbeölelt a fekete, fojtogató sötétség.