Copyright © Galba Zsolt, 2024

Borítófotó: Csapó Gábor

Belívfotók: Csapó Gábor és Mencsik András

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Németh Károly, Relatív

Szerkesztő: Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 120 8

Jogi nyilatkozat

A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő bármely információ vagy javaslat követése miatt esetlegesen bekövetkező sérülésért vagy más egészségügyi problémáért. Minden egészségügyi problémájával forduljon orvoshoz!

TARTALOM

Előszó

Bevezető

Eretnek gyakorlatok

Fogáserő

Buzogányok, körmozgások, rotáció

Kettlebellkomplexek

Robbanékonyság

Emelj meg mindent!

Miniedzések

Mentális tréning

OldSchool erőstandardok

Edzéstervek

Legyél te is OldSchooler!

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Nehezet emelek. Ez a vallásom. Mondhatni, megmentett, nemegyszer kihúzott a slamasztikából. Mikor emelek, otthon vagyok. Önmagamban nyugszom. Ilyenkor érzem, hogy élek. Néha ettől élek. Azt szeretném, ha te is ezt éreznéd, és otthonra lelnél ebben.

Bölcsész vagyok, edző, OldSchool edzéseket tartok. E gyűjtőnév a foglalata annak a harmincévnyi tudásanyagnak, amit megannyi bukdácsolás, sérülés, tévút és sok ezer oldalnyi szakirodalom tett lehetővé. Számos tekintélytől sikerült tanulnom: olykor azt, hogy hogyan, máskor pedig azt, hogyan ne. Ezért hálás vagyok nekik.

Rendszergondolkodó vagyok. A rendszer, amit hordozok, élő, a mai napig fejlődő szellemi szervezet, minden tapasztalatom összpontosul benne. Kísérletezések és kudarcok tették lehetővé, mérések és újramérések kövezték ki az útját, a nálam jobbak kritikái pedig csiszolták. Ezt szeretném átadni a tanítványaimnak, mindazoknak, akik tanulni szeretnének és akik bizalmat szavaztak a rendszerünknek. Azért, hogy nekik ne kelljen végigbukdácsolniuk az utat, és kevesebb akadállyal szembesüljenek. Bárcsak nekem lett volna vezetőm, és bár tudtam volna, amit most tudok. De minden éppen így volt a legjobb, ahogy volt. Ha elmerengek, el sem hiszem, hogy sikerült. Itt van a fejemben az ideál, amit kezdőként dédelgettem. Emlékszem, milyen szemmel néztem a nagyokra, vagy akár azokra, akik jóval előttem jártak. Micsoda izmaik voltak, mekkorák voltak és milyen súlyokat mozgattak meg.

A minap beszélgettem egy tízéves gyermekkel. Arnoldról. Azt firtatta, ki az erősebb, Arnie vagy Dwayne the „Rock” Johnson? Ismerős? Klasszikus, örök kérdéskör, nem csak ebben a korban. Kérdezte, ki győzne, ha összebunyóznának? És kérdezte, hogy szeretnék kinézni, melyik csillag lennék a kettő közül. Elmeséltem, hogy a Rock hivatásos bunyós, aki felmosná Arnolddal a padlót ötször (akit egyébként a közhiedelemmel ellentétben kedvelek). És akkor kibukott belőlem. Bence, nem akarok egyikükhöz se hasonlóan kinézni. Épp úgy nézek ki, ahogy szeretnék, és épp olyan erős lettem. Mire felnősz, a te célod is ez lesz. Hogy azzá válj, aki esetleg a példaképed volt. A saját példaképeddé. Láttam rajta, hogy elakad a szava, aztán mélyen elgondolkodik.

Ez a nyájas olvasó számára is lehetséges. Mi több, még jobb, ha megvalósul. Kívánom, hogy így is legyen. Néhány év alatt nagyon messzire lehet jutni. Az edzés önmegvalósítás. Ám jaj annak, aki identitását ebbe helyezi. A teljesítmény, miként a test is, mulandó. Ebbe a testbe kagylógyöngy módjára be vagyunk börtönözve, míg itt vagyunk. A szememben ezért a testgyakorlás elsősorban testkarbantartás és egészségmegőrzés.1 Az „évtizedekben gondolkodunk” megragadó szlogenje közérthetően foglalja össze mindezt.

Ez a szemlélet, melyet az olvasónak szeretnék átadni, 11 évvel ezelőtt OldSchool fantázianéven látott napvilágot – és ma már bátran mondhatom –, indult diadalútjára. A kifejezés az intelligens edzés egy régi-új irányzatát takarja, mely egyedi módon a teljesítmény és a rekreációs sport határmezsgyéjén nyugszik, a senkiföldjén. Az OldSchool képviselőivel nem vagyunk amatőrök, hiszen a többség brutálisan erős, edzett. De nem vagyunk igazán profik se. Az élhető testmozgást keressük, edzéseinken pedig az emberit tartjuk legfontosabbnak.

Munkás éveim során nagyon sokan bátorítottak, még többen unszoltak, hogy írjak a rendszerünkről. Követőink, tanítványok, barátok. Kitartóan, évekig. Aztán beadtam a derekam. Azt várták tőlem, hogy a készülő könyv jelentős bepillantást fog nyújtani az OldSchoolba, új és régi nézőpontokkal szolgál, edzésmódszerek, műhelytitkok kapnak majd benne helyet. Sok olyan dolog, amit eddig nem osztottam meg, mert belsős anyag volt. Első könyvemben, A macebell nagykönyve2 című műben pont erről beszéltem, ám csupán ennek egy prominens szeletéről: az egyik kedvenc OldSchool eszközünket, a vasbuzogányt mutattam be nektek. Sokan meglepődtek ezen, nem ezt várták, a könyv mégis nagy sikert aratott.

Most azonban elérkezett az idő, hogy az OldSchoolról beszéljek. A nyitott olvasó ezúttal is a kulisszák mögé tekinthet, soraim egyedi nézőponttal szolgálnak, ismét edzésprogramok, hatékony módszerek kaptak benne helyet. De mindenekelőtt egy szemléletet igyekszem benne átadni.

Kalandra fel!

Budapest, 2024. április 11.

BEVEZETŐ

Ezzel a könyvvel egyetlen célom van: hogy te eddz. Mozogj, és érezd jól magad a bőrödben. Fenntarthatóan, élethosszig. Minden tanítványomnak ezt szeretném átadni. Szándékoltan nem a fejlődést állítom a fókuszpontba, mert a fejlődés túlértékelt. Évtizedeken átívelő edzés esetén mindig lesz olyan gyakorlat, ami most erősebb, és mindig lesz, ami gyengébb. Elkerülhetetlen. Talán most a legerősebb a fekvenyomásod, de volt már erősebb a felhúzásod? Persze. Amikor az volt a gyakorlás központi eleme. És még sorolhatnám.

A kiégés társadalmában1 ez egyébként is egyre inkább síkos terep. Könnyű a hobbi vagy a rekreáció aspektusaiban is belecsúszni a teljesítmény hajszolásába. Az optimális dimenziót keresni ugyancsak zsákutca, hiszen a mindenkori optimális nem más, mint az egyén számára az adott kérdésben a megszerezhető maximum. Az optimális2 örve alatt hát újfent tetten értük a maximalizmust, ami halogatáshoz, bénultsághoz vezethet, és megint csak a kiégés felé sodorhat bennünket. Az OldSchool viszont az elég jót keresi.

Megközelítésünk kettős. Két pontban összpontosul.

1. Az alapok

2. Nyalánkságok

Egyfelől – mivel bölcsész vagyok, közelebbről ókorász –, imádom a sporttörténetet. Ez vezetett a régi korok testedzésének tanulmányozásához, ami bevallom, egy kicsit megszállottsággá vált. Az OldSchool a sporttörténet egészéből táplálkozik és használja, ami arra érdemes. Ennyiben „hagyományőrző” jellegű. Ebből is adódik, hogy számos olyan kevéssé ismert, nem konvencionális sporteszközt, gyakorlatot vagy módszert alkalmazunk, melyek a legtöbbek számára ismeretlenek. Ezeket eretnek gyakorlatoknak nevezem.

➤Az alapok a legfontosabbak. Bármilyen edzésről is legyen szó, ennek kell túlsúlyban lennie. Edzéseink 80-90%-át az alapok, alapgyakorlatok és egymásra épülő, személyre szabott, minőségi edzéstervek teszik ki. Ez a siker kulcsa. A profi megkülönböztető jegye, hogy kiemelkedő az alapokban. A rendszerünk legnagyobb szeletét az alapok teszik ki. Ez az a terület, amely a legtöbb haszonnal kecsegtet, amely sose lesz idejétmúlt, nem megy ki a divatból.

➤Nyalánkságok. Tudod a dörgést. OldSchool gyakorlatok, ritkaságok. Egzotikus eszközök, sporttörténeti érdekességek, edzéstervek. Fogáserő, kettlebellkomplexek. Ha követed a munkásságomat, ez az, amiért figyelemmel kísérsz bennünket. Ez az aspektus különböztet meg bennünket a testedzés konvencionális világától.

Egymást váltják a divatos edzésrendszerek, néhány évente feltűnik egy csodaeszköz a fitneszipar átláthatatlan dzsungelében, hogy aztán máról holnapra alábukjon az ismeretlenség homályába. Szeretjük a kütyüket, és mindannyian megőrülünk olykor egy hóbortért vagy forradalminak tűnő ötletért. Az alapok azonban változatlanok, és nem lehet őket überelni. Ki tudja, mi lesz a divat száz év múlva, de a fekvőtámasz fekvőtámasz marad, amíg világ a világ. Mi pedig évtizedek múlva is fekvőzni fogunk, rúddal, nagy súllyal guggolunk, és akkor is le fogjuk tudni tekerni a befőttesüveg tetejét.

Jelen könyvemben a fent említett két aspektus közül a másodikra fogok koncentrálni. Mert ezek azok az összetevők, melyek megkülönböztetik az OldSchool edzéseket a hagyományosabb edzésektől. Belátom, nagy szükség lenne rá, hogy valaki végre tisztázza az alapokat, mert ennél nincsen fontosabb. Sorozatban látom, hogy mennyi hiányosság és szakadék van még azok tudásában is, akik évtizedes edzésmúlttal rendelkeznek. Ám e könyvvel erre nem vállalkozhatom. Nem akartam 800 oldalas magnum opusszal előállni.

Amikor meg akarjuk ragadni rendszerünk megkülönböztető jegyeit, akkor ahhoz először tisztázni kellene, hogy mi is ez a rejtélyes OldSchool dolog, és mi teszi tulajdonképpen OldSchoollá. Szót ejtünk majd az alapelvekről, és megkerülhetetlen, hogy néhol sporttörténeti hivatkozásokkal illusztráljuk mondandónkat. Megvizsgáljuk, miképp edzettek régen, és mit érdemes a régmúlt nagyjaitól ellesni. Közben végigzongorázunk egynéhány kevéssé ismert, „eretnek” gyakorlaton, és elmélázunk rajta, vajon az edzés-e a végső válasz az élet minden gondjára-bajára…

Látni fogjuk, hogy az OldSchool milyen válaszokkal szolgál az edzés nagyobb kérdéseire, és hogyan közelít az izomtömeg-növelés, az erőfejlesztés, a robbanékonyság, az állóképesség témaköreihez.

Elkerülhetetlen, hogy behatóbban foglalkozzunk a fogáserő-fejlesztéssel, előkerüljenek a méltán népszerű kettlebellkomplexek, ahogyan a rendszerünk sarokkövét jelentő buzogányjellegű eszközök, mozgások is. Az erőélmény kapcsán szóba kerül majd a különös, ormótlan tárgyak emelése is, mely a valódiba taszít bennünket, szemben a digitalizált világunk csillogó edzéskütyüivel telezsúfolt steril edzőtermek vértelen és erőfeszítés-mentes edzéseivel.

Könyvem lapjain óhatatlanul találkozunk majd a miniedzésekkel, melyek számos példa mentén vezetnek el egy kevesebb stresszel járó testmozgás felé. Mindez a mentális edzés terepe felé hajt majd bennünket. Végül néhány olyan klasszikus edzésprogramot vizsgálunk meg, melyek még ma is működnek.

A könyv végén irodalomjegyzéket is találsz, hogy tovább tudj menni a testedzés világában, amerre csak a kedved tartja. Kalandozz! A lap alján lábjegyzeteket találsz, hivatkozásokkal. A könyvben szereplő gyakorlatok megértését, ahogy A macebell nagykönyve olvasása során már megszokhattad, ismét videósegédlettel szeretném megkönnyíteni. Ezért több helyen is telefonnal beolvasható QR-kódokat találsz majd, melyek videókhoz vezetnek.

A könyveben található csodás képeken rajtam kívül a tanítványaink és az iskolánkat képviselő OldSchool edzők szerepelnek: Goldgruber Katalin, Gazda Mihály, Sasvári Péter, Horváth Gergely, Tar „Jay” Gábor. Ők vitték vásárra a bőrüket, láthatod, rendszerünk milyen testeket termel ki, és milyen az, ha a szép test csak üdvös mellékhatás.

MIÉRT AZ OLDSCHOOL?

Ahhoz, hogy ezt a kérdést mélységeiben megválaszoljuk, számot kell vetnünk. Látnunk kell a múlt, a jelen és a jövő testmozgását, hogy választásunk kiemelkedhessen a megrajzolt kontrasztból.

A mi világunkban az edzés gyakran olyan, mint egy időutazás. Rendszeresen visszanyúlunk a régmúlt nagyjainak gyakorlataihoz, eszközeihez vagy éppen elfeledett módszereihez. Miközben egyre mélyebbre ástam magam a különféle korok sporttörténeti rejtelmeibe, elkerülhetetlenül összehasonlítást végeztem a jelen korunkkal. Az antagonizmus bámulatos. Minden korban másutt voltak a hangsúlyok, mást tartottak üdvösnek és mást kerülendőnek. Az ideálok is nagyban eltérőek.

Az eltérések mellett azonban a hasonlóságok is szembeszökőek. Az emberi természet nem változik ilyen tünékeny időszak alatt, nincs új a nap alatt, ugyanazok a sémák váltakoznak. Mi éppen ezért nem a „régen minden jobb” volt naiv és romantikus égisze alatt közelítünk az elődök nagyságához. Nem szabad, hogy az idő megszépítse a múltat. Fontos a kritikai viszonyulás racionális távolságát fenntartanunk, túlontúl könnyen színezi át mindezt az érdeklődés hajtotta lelkesedés.

Régen is voltak naplopó celebek, nem volt ritka a csalás és ármánykodás, és minden kornak megvoltak a hiteles arcai. Ahogy napjainkban is. A hírességek, akik gyakran mutatványosok voltak, ugyanúgy edzéseszközöket árultak, csak ezeket az újságok hasábjain találták meg az emberek. Nem hiszed el, de többek között bőr gladiátorszandált – mert ebben a legjobb edzeni –, leopárdmintás alsóneművel menüben. Ugyanúgy edzésprogramokat írtak a nagyérdeműnek, csak nem online lehetett őket letölteni, hanem – némely esetben – száz szorgos gyors- és gépírónő segítségével születtek, és levél formájában jutottak el a megrendelőhöz. A fitneszipar már akkor is bűzös bugyor volt, és mindenki azzal gurított, amije volt, úgy boldogult, ahogy tudott.

„Az én sebeim, ha nem is gyógyultak meg véglegesen, nem terjednek tovább. A helyes utat mutatom másoknak, amelyet későn, a tévelygéstől fáradtan ismertem meg.

Hirdetem: Kerüljétek azt, ami a tömegnek tetszik és amit a véletlen nyújt.

Minden esetleges előnnyel gyanakodva és félénken nézzetek szembe: a vadat és a halat úgy csalják csapdába, hogy valamilyen reménnyel kecsegtetik.”3

Ma sincs ez másként. Csupán a közösségi média miatt ma minden nyilvános, az emberek a nagyközönség előtt élik az életüket. A 20. század végén, az újító, vitriolos tollú szerző, Brooks Kubik dörgedelme csenghet fülünkbe:

„Hátat fordítunk a modern szemétnek. Egy régi – és jobb – kor felé fordulunk, mikor az embereknek még becsületesen megszerzett, őszinte izmaik voltak. A világra hagyjuk, hadd folytassa őrületét. Tudjuk, kevesen vagyunk, de mindig kevesen leszünk és kevés rokonlélek csatlakozik hozzánk. Sosem leszünk többek, mint a józan ész szigete az ostobaság tengerén. […] [É]s ez bátorságot követel, hogy nemet mondjunk az összes modern szemétre, ami edzéstanács néven fut, korunk számítógép-vezérelt, TV-orientált és agymosott társadalmában.”4

Kubik könyve nagy hatással volt rám, és alapjaiban határozta meg a szakmai érdeklődésemet, ahogy rajta kívül még maroknyian. Pont jókor talált meg, tudod, mit, lelkesedtem érte. Elege volt a jelenből, a fitneszben mindinkább elharapódzó bullshitből, és a világba kiáltotta e fölött érzett haragját. Aztán Kubik is a helyére került a szememben, átléptem rajta, mint például Pavelen is. Kubik könyve sokak szemében az erőedzés bibliája. 1996-ban olyan dolgokról beszélt, mint a cipelés, fogáserő, nagy súlyok, üllők, sziklák emelése. A láthatáron se volt még a CrossFit, se az úgynevezett funkcionális edzés. Az alcím szerint „az erő és fejlődés elfeledett titkairól” szól. Kiüresedettnek látva a korát, az elődökhöz fordult, bennük lelt kiútra.

A mai napig nagyra tartom. Sokat merítettem belőle, hogy úgy mondjam, deriváltam a mondandójából. Amikor kései könyvét olvastam, amely a 40 pluszos embereknek meséli el, hogyan kellene edzeni,5 és amelyben rendesen „hátrébb az agarakkal”, preventívebb módon közelíti meg a testedzést, nos, akkor rájöttem, hogy szinte egész életemben hasonlóan edzettem, ahogy a 40-50 éves, évtizedes sport- és sérülésmúlttal rendelkező, őszbe hajló halántékú embereknek javasolja. Hogyne, hisz a saját bőrén tapasztalta, hogy hová vezet a brutális tempó, látta, milyen fájdalomban élni. Nevezz puhának, én úgy hívom, amit írásaiból leszűrtem, hogy ésszel edzés. Hangtompítóval olvastam a könyvét. Idejekorán. Ennek köszönhető, hogy bár 47 éves vagyok, 30 éve edzek, évtizedek óta nehezet emelek, mégse áll rám az elcsépelt szállóige, hogy „ha elmúltál negyven, reggel felkelsz és nem fáj semmid, akkor meghaltál”.

De egy pillanatra térjünk vissza Kubik fenti soraihoz, és vizsgáljuk meg, mit látunk ebből most, 28 évvel később. A világ nem lett kevésbé őrült. Ami számára egyetlen kiutat jelentett, az mainstreammé lett, esetleg önmaga paródiájává vált, ugyanúgy kiüresedett, részben pedig menthetetlenül lejáratták. Ilyen a hullámtermészetű fitneszipar dinamikája. Emelkednek és süllyednek a trendek, némelyikük feledésbe merül, mások tartósabbnak bizonyulnak. Persze nem mindig az értékes marad velünk. Egy okos ember egyszer azt mondta: Ha valaki valami újról beszél nekem a testedzés világában, akkor először ellenőrzöm, hogy a pénztárcám biztonságban van-e. Elmés megfigyelés.

Soha nem edzettek ennyien a világon, mint most. Jóléti társadalmunkban egyre több az egészségtudatos ember, ez az üdvös tendencia csak tovább fokozódott a világjárvány után. Ami még fontosabb, egyre kevesebben edzenek a külső miatt azok közül, akik aktívan edzenek. Mindig, lesz, aki a csajozás miatt akarja kipattintani magát, és ebben nincs is semmi megvetendő. Akit nem érdekel a külleme, az se panaszkodik, mikor elkezd mozogni, hogy jobban áll rajta a vállpántos ruha, újra rámegy egy-két régi gönc, ami évek óta nem volt jó, vagy szerethetőbb képet mutat a fürdőszobatükör. Az információ korában a tudatlanság választás kérdése, és nem mindenki ezt választja. Határozottan kialakulóban van egy olyan, erősödő réteg, akiket nem olyan könnyű már megvezetni. Ez az elmozdulás pedig nem korlátozódik a fitnesz- és egészségiparra. Azon vagyok, hogy egész munkásságommal tevékeny részem legyen ebben. A tudatos vásárló ma már nem fehér holló. Sok ember keres, összehasonlít, mérlegel, ellenőriz. Gondolkodik. A választás tétje egyre kevésbé az információ, mindinkább az, hogyan találjunk jó, hiteles forrást, mert az lesz a döntő ebben az információs tengerben.

De nem mindenki edz. Életmódunk mind kevesebb mozgást követel tőlünk a túlélésünk érdekében. A civilizált világ túlnyomó részén állandóan korlátlan mennyiségű élelmiszer áll rendelkezésünkre. Egyre kevesebb munka követel fizikai mozgást, egyáltalán fizikai jelenlétet. A statisztika kegyetlenül szembesít a jelenlegi helyzettel, ami Magyarországon különösen silány. A hazánkban testmozgást végző férfiaknál már csak a magyar nők edzenek kevesebbet. Az Eurobarométer6 átfogó felmérése szerint a válaszadók elenyésző 4%-a végez rendszeres sporttevékenységet. 22% törekszik a testmozgásra, szórványosan mozog. 15% csak ritkán sportol, 59% pedig soha. A magyarországi férfiak 71%-a, a hazai nők 76%-a soha nem végez semmilyen sporttevékenységet. Elég gyászos, ugye? És messzire vezet…

A megkérdezettek közül a 15–24 év közöttiek mozognak a legnagyobb arányban, ez az arány pedig az életkor előrehaladtával folyamatosan csökkenő tendenciát mutat. Kevesen vagyunk valóban. Ma is. Még kevesebben, akik számára a testmozgás fogalma magában foglalja a nehéz tárgyak megmozgatását is. Ha e sorokat olvasod, te egy vagy közülünk. Mi javítjuk a tendenciát, és mi vagyunk azok, akik jó példával javíthatnak a kiábrándító számokon. Ezzel a környezetünket egészségesebb, teljesebb élet felé tessékelhetjük. Azzal, hogy te edzel, munka, család, élet mellett, a kevesekhez tartozol. Amennyiben súlyokat emelsz, a kevesek között is a kevesekhez tartozol.

Az elmúlt harminc évben oly sok minden történt. Sok divatot láttunk. A testépítés az Arnoldhoz hasonló élharcosoknak köszönhetően hétköznapi lett, tömegsport, ám megfakult, érdektelenné silányult. A testépítőkön kívül már senki nem akar olyan külsőt, mint egy testépítőé. Az ideál ismét az atletikus, emberi küllem lett, ahogy láthatjuk a szuperhősfilmekben is. A hajdani testépítő ikonok markánsan lépnek fel a testépítéssel szemben. Ennek hatására a szörnykategória mellett visszanyúltak a klasszikus formához, népszerű kategóriát hozva létre ezzel. A testépítés meghasonlott önmagával, célt tévesztett, elvesztette önnön gyökereit. Elit szinten szépségversennyé lett, megfosztva a teljesítmény aspektusától. Míg az első World Strongest Man világversenyen több testépítő is részt vett,7 napjainkban nem szükséges, hogy egy testépítő erős legyen. Mint minden élsport, ez is kívül esik már az egészség látóterén, holott egykor az egészségről szólt. Mikor a testépítés megszületett, az emberek szép testeket akartak látni. Ez az igény hozta létre. Ma már, ahogy Arnold is a szemükre veti, a méretek elfedik az egyéni anatómiai különbségeket, „minden testépítő egyforma”. Az esztétikum is megbicsaklott. Minden fent említett tényezőtől elidegenedett. Talajvesztett.

Elterjedtsége miatt a bodybuilding hétköznapi szinten „gyúrássá” lett. A gyúrás pedig tönkretette, a gyúrósok pedig lejáratták a súlyzós edzést. Bámulatos, hogy a legtöbb testépítő még egy sima rudas bicepszgyakorlatot se ért, nem tudja, hogyan szabályos, és ez nem túlzás, nagyon kevés a kivétel. A bonyolultabb, koncentrált bicepsz pedig valódi arkánum. Gyakran találkozunk bajnokokkal, amint tápkieges oldalakat reklámozva bemutatják, hogyan „szabályos”, csak az a baj, hogy nem úgy szabályos. Megdöbbentő, egyben elkeserítő. Ha a bicepszet se érti, mi lehet a guggolással? Tisztelet a kivételnek, mert vannak azért intelligens testépítők! El kell ismerni, hogy ez se fekete és fehér. A testépítés győzött, és soha ilyen sok ember nem mozgott még rendszeresen. Köszönhető mindez a rengeteg edzőteremnek, ahol embertömegek tesznek nap mint nap az egészségükért. Többnyire csillogó króm- és fémgépek mögött fellelhetőek ők, luxuskörülmények között, maximális kényelemben, a konvencionális edzőtermek elfogadhatatlan zenéje és a zavaró sporttársak elől a fülhallgató dörgő magányába zárva.

Ha a kedves olvasó soraimból arra következtet, hogy utálom, megvetem a testépítést, nagyobbat nem is tévedhetne. Imádom a testépítést. Ebben élek. Szinte egész életemet ennek szenteltem. Mi több, testeket építettem. Ez lett a hivatásom. Erős, törhetetlen, szép, kemény, egészséges testeket. Átlagemberekből, akik munka és élet mellett heti 2-3-szor egy órát szánhatnak testedzésre.

Volt persze reakció a fentiekre. Sokan úgy látták, és talán igazuk is volt, hogy a fitneszipar haldoklik, és úgy vélték, a teljesítmény fogja megmenteni. Ezért a teljesítmény- és erősportok megközelítései elkezdtek beszivárogni a köztudatba, erős trendekké lettek. Nagy port kavart az úgynevezett „funkcionális edzés”, mely a civilizált élet és az emberi test szükségleteire kereste a választ. Nem szeretem ezt a szót, és azt sem, amivé a kezdeti törekvés lett. Nagyot mondok: minden edzés természete szerint funkcionális. A trendi mozgalmat sokan élesen bírálták.8 Az emberi mozdulatokon alapuló, nagy súlyos, összetett gyakorlatokat középpontba helyező fókusz nem fukarkodott sérülésekkel, ezért a gyógytorna és sportrehabilitáció teljes eszköztára is bekerült a mainstream repertoárba, sikk lett a mobilizálás és minden gyakorlatot igény szerint ezer progressziós lépésre töredezni.9

Manapság vannak olyan edzők a világban, akik specializálódnak a korrekciókra, hogy ellensúlyozzák az edzésprogramjaik hibáit. Ez talán erősnek tűnhet, de ha edzéseid nagyobb részét teszi ki hengerezés, rehab, fürdőterápia, masszázs és hasonló módszerek, mint az edzés, akkor valami nem stimmel. Ha terembe mész, ne felejts el edzeni. Ezért megyünk oda. 12 adag hengerezés nem számít annak. A bemelegítés az évek során egyre hosszabb lett, olyannyira, hogy az edzés majdnem eltűnt. Ma sok embernek nincs ideje edzeni, mert az idő nagy részét felemészti a korrekció. Kevesen fordítanak nagyobb figyelmet a megelőzésnek, prehab-rehab munkának, mint mi az OldSchool edzéseinken, de nem kell paranoiásnak lenni.

Visszatért a teljesítmény a rekreációs világba, mikor újra feltalálták a köredzést. Láttuk, ahogy előretör a CrossFit, majd az is helyére kerül. Egyébként hálásak lehetünk: a CrossFit révén ismét célkeresztbe került a haldokló olimpiai súlyemelés, az irányzat pedig szó szerint tömegeket mozgatott meg, akik szabadsúllyal edzenek, keményen, alapgyakorlatokkal és a közösség erejét meglovagolva. Ez maximálisan megsüvegelendő.

Végignéztük a kettlebell győzedelmi menetét. A kettlebell jött, látott és győzött. A legnagyobb irányzatok alkotói gárdája az erősportok módszereinek felhasználásával kívánták elhozni a használható, hétköznapi erőt az embereknek. Céljuk nem az volt, hogy az ember izmos legyen, hanem az, hogy fitt és jól érezze magát. Hatalmas hype után a füles golyó is a helyére került, és beleolvadt a mindennapiságba. A kettlebell használatának mozgásanyaga tényleg „Power to the People”. Átlagemberek számára remek megoldás, hogy mozogjanak, erősödjenek, akár otthon is. Mindezt rövid edzésekkel, és egy négyzetméter helyigénnyel. Aztán jött a HIIT, ami mára már szintén kezd lecsengeni. És ezeknek a divatoknak mindegyike még mindig egyszerre megy. De mi jöhet még?

Látjuk ennek az előjeleit.10 A teljesítmény vagy az esztétika végett augmentált emberi test már most is itt van. Ha valaki szebb akar lenni, és pénze is van, nem feltétlenül a guggolás mellett voksol, hisz rendelkezésre áll a fenékplasztika is. De ez nem minden. Jönnek a kütyük, sőt, már itt is vannak. Talán nem is olyan soká – szerintem még meg fogjuk élni –, a változtatni vágyók csupán befekszenek egy gépbe, és akár otthonukban, néhány perc alatt növelhetnek izomtömeget vagy veszthetnek zsírt. Az adat lesz a minden, az algoritmusok irányításával.

Különféle mérőeszközök tudósítanak majd testi funkcióinkról, amivel ébredés után egyből találkozni fogunk. Mérik majd a pulzust, vércukrot, légzést, reakcióidőt, pupillatágulatot. Mindezt elraktározzák és összevetik reakcióinkkal, emberi kapcsolatainkkal és választásainkkal. A mindenható algoritmust, amelyre racionális döntésből eredően, ugyanakkor kényelmi okokból hagyatkozunk, idővel jobban fogja tudni, mi nekünk a legjobb, és ki számunkra az ideális partner a Tinder sci-fi utódplatformján. Az edzőtermekben a beérkező adatokat adattáblákon kísérhetjük majd figyelemmel, ami a lehető legpontosabban tudósít róla, hogy mikor a legoptimálisabb az izomtömeg-növeléshez szükséges inger. Ezzel az edzésprogramok ideje lejár. Az edzés előtti pörgető egyből a véráramba kerül majd, mégpedig hajszálpontosan a megfelelő adag, személyre szabva.

Az emberi tényező is megritkul, tökéletes anatómiai tudású robotok nyújtanak majd eligazítást, kiélezve a legapróbb rezdüléseinkre, pupillatágulatainkat vizslatva, minden élettani eredményünk aktuális értékének szigorú tudatában. És ha mindez még nem lenne elég, tudd meg, hogy jelen pillanatban a Google egy részlege évente dollármilliókat költ a halhatatlanság kutatására. Jól hallottad. És ez nem sci-fi, ez a jelen.11

De egy bizonyos réteg számára egyre jobban fog menni az OldSchool, mert kiszakít, és mert elég lesz nekik otthon és a munkahelyen a high-tech és az adattömeg. Az igazi, a valódi, az őszinte, a nyers kell majd, legalább az edzés énidejében. Az edzőben is az emberi lesz majd az értékes. Leszünk néhányan, akikkel akkor is hordót fogunk fej fölé nyomni, tolódzkodunk és Apolló-rúddal emelünk. Mert az nehéz. Kényelmetlen. Ha könnyű lenne, mindenki ezt csinálná…

Az említettekkel nehéz vitába szállni, és természetesen nem vagyok jós sem. Kevesen vagyunk, és egyre kevesebben is leszünk. Olyan korokat vizsgálunk, amikor még őszinte volt a teljesítmény. Olyan fizikumokat fedezhetünk fel, melyekhez mérhetjük magunkat. Látva John Grimek testét, tudjuk, hogyan néz ki az az atléta, aki 90 kilós testsúllyal az olimpiai súlyemelő-válogatott kerettagja, nem mellesleg a világ egyik legerősebbje fej fölé nyomásban. A maiakkal összevetve szerény izomzattal bír. Néhány izmosabb kortársával – kis túlzással élve – egy mai alsónadrágmodellnek elmenne. Hiába guggolt 270-nel.

A régi nagyok tanulmányozása aranybánya lehet. Nem csupán antikvárius kedvtelés. Sok mindent elleshetünk tőlük, amit be tudunk építeni rutinunkba, épülésünkre. És ez nem korlátozódik a fizikai tényezőkre. A jelen gyúrósa, akinek olyan szűk a pólója, mintha ráfestették volna, gyakran otromba gorilla. Volt egy olyan korszak, amikor a testedzés az ókori görög magaskultúrából merített.

„Aki tehát a tudományoknak szentelte magát vagy más megerőltető szellemi foglalkozást űz, adja meg testének is a maga mozgását és űzzön gimnasztikát.

Aki viszont gondosan képezi testét, az meg a léleknek is adja meg a maga mozgásait: foglalkozzék zenével és filozófiával; így járjon el mindenki, ha azt akarja, hogy joggal és méltán nevezzék szép és derék embernek.”12

Amikor a testedzés még kiváltság volt, kiemelkedő művelői számos nyelven beszéltek, hangszereken tudtak játszani, klasszikus műveltséggel bírtak. Például a viktoriánus korban. Azt hiszem, ideje ebből valamit visszakövetelni. Ehhez látnunk kell, kik voltak ők, és korszakokon átívelő trendjeik milyen rajzolatot mutatnak. Lássuk, hogyan is edzettek a régiek. Néha az a legeslegjobb válasz, hogy az ellenkezőjét csinálod annak, amit mindenki más csinál…

Ez a jelen. Amiben tehetünk valamit. Az elmúlt évtizedeket részemről az útkeresés korának látom a fitneszben. Olyan hihetetlenül gyors a technikai fejlődés, hogy megtorpanásra késztet, nem csoda, ha elbizonytalanít. De nem csak a fitnesziparban, a filmiparban is. Ez a dinamika nem új keletű.

Látjuk, hogy a kiüresedés korszakaiban gyakran visszafelé fordul az emberek tekintete, és a dicső múlt által termékenyül meg a jelen. Elég, ha a reneszánsz vagy a klasszicizmus korszakaira gondolunk. Jelen pillanatban ha körbenézek, úgy látom, valami készül, alakul. Az emberek tudatosabbak. Nyitottabbak. Bár a cirkusz világméretűvé lett, ahol a porondon az egyik nyers májat vagy bikaherét zabál két pofára a képernyőn, azzal hülyíti a népet, és persze attól izmos, nem a koksztól. Nyilván ő is lebukik. A másik pedig gördeszkán egyensúlyozva emel 200 kilót, még a füléről is súlyok lógnak. A túlzás megy. Ők a 21. század modern mutatványosai. Jujimufu a kortárs Eugen Sandow. Egyre nehezebb átütni az ingerküszöböt, egy szép emelés vagy a teljesítmény nem olyan szexi, tele van vele az internet. Ettől függetlenül sokasodnak a hiteles, képzett, minőségi tartalmat nyújtó szolgáltatók, még ha nem is mindig ők a leghangosabbak.

Mi az OldSchoolt választjuk. Ezzel pedig a valódit keressük a művi ellenében. Legyen az edzésmódszer, eszme vagy műalkotás. Még jó, hogy az OldSchool az egynapos divatokkal ellentétben természete szerint ódivatú. Mint ilyen, nem fenyegeti az a veszély, hogy idejekorán kimegy divatból. Mondhatni örök divat. Beállítottságunk túlmutat az edzés világán. Ebben az értékválságban értékek mentén törekszünk – nem csak – edzéscéljaink felé. Edzéseinken a küllem nem mindenkit érdekel, a formás test gyakran nem fókusz, csupán mellékhatás. Egy jól felépített fizikum ma az igényesség jele. Státuszszimbólum. A kemény munkát tükrözi, azt, hogy megdolgoztunk érte. Belső értékeket. Mint a valóban értékes dolgok a világon, pénzért nem megvásárolható, nem örökölhető, el nem lopható, kölcsön nem adható. Szüntelen munka nélkül nem is fenntartható. Fegyelmet, elkötelezettséget sugall. Önbecsülésről és méltóságról árulkodik. Munkamorálról, türelemről, szenvedélyről mesél. Ahhoz, hogy lássuk, miért pont az OldSchool, szükségszerűen tudnunk kell, kik voltak a régiek, mit szerettek, hogyan éltek és emeltek. Lássuk hát!

HOGYAN IS EDZETTEK RÉGEN?

Nincs titok. Nincs romantika. Illetve a titok mindig is ugyanaz volt, mint ma. Az elkötelezettség és szenvedély vitte sikerre a régi korok nagyjait, ugyanúgy, mint manapság. Csak éppen minden nehezebb volt. A mai atlétákat specialisták és szponzorok hada dongja körül. Egy elit sportoló dollármilliókat ér, nem csoda, ha dietetikus, kiropraktőr, gyógytornász, erőedző, orvos és még ki tudja, ki más lesi minden rezdülését. A sporttudomány soha nem látott magasságokban szárnyal, ahogy a gyógyszerészet is.

Alapvető problémával találjuk szembe magunkat, amikor a megelőző korokra tekintünk vissza, hogy felfejtsük, hogyan is edzettek. A mikor kérdésével. Merthogy a testkultúra korszakain átívelő fejlődéssel találkozhatunk, akkor is, ha az nem mindig egyértelmű.

„Na mármost, hogy olyan tömeget építs és olyan nagy légy, mint Paul Anderson, végezz 10 különféle emelést, mint például guggolás, félguggolás, negyedguggolás, fél elemelés (deadlift), elemelés a földről (csak néhány centire), fekvenyomás, fej fölé nyomás, láblökéses nyomás a szem vonaláig, fej fölé nyomás kézi súlyzóval, bicepszhajlítások, effélék, és dolgozz rajta, hogy a minimális idő alatt a maximális mennyiségű vért pumpáld az izmokba. Eddz minden nap és egyél, mint egy ló, sok cukrot és fehérjét adva a testnek. Vagy úgy is edzhetsz, mint Arthur Saxon tette: végezz 30 különböző gyakorlatot, egyismétléses sorozatokat, nem pedig több ismétlést. Saxon bizonyos gyakorlatokat napjában végzett, a többit a hét folyamán elosztva, talán 30-at összességében. Minimális testsúllyal a maximális erőt érte el.”13

A testkultúra hajnalán,14 a viktoriánus korban, amikor épphogy felfedezték, hogy hosszú súlyemelő rúddal is edzhetnek és kezdett elterjedni, hogy azok ne fix súllyal kerüljenek forgalomba, hanem a szélein elhelyezkedő gömbsúlyok vasporral legyenek tölthetőek, a testedzéssel foglalkozó atléták merőben másként edzettek. Pionírként nekik kellett megtalálniuk az erőfejlesztés és hipertrófia ösvényeit, felfedezéseiket pedig a kíméletlen szabad verseny miatt sokan féltve őrzött titokként kezelték. Korszakolásomban a klasszikus irodalmi sémát alapul véve ezt a kort tekintem a testkultúra aranykorának.15 A kor erőművészei és -sportolói főként erőre edzettek. Az izmos külső mellékhatás volt, ami sokakat egyáltalán nem érdekelt. Megvoltak a kor ólomsúlyú képviselői is, de a többség hasonló testkompozícióval hozta elképesztő rekordjait. Körmönfont módszerekkel edzették a lábaikat, miközben a guggolás mai formájában nem létezett. Akik guggoltak, lábujjhegyen tették, még súllyal is, úgynevezett „mély térdhajlításokat végezve”. Két dolog ment igazán: valami nehezet a földről egy vagy két kézzel elemelni, és valami nehezet – és gyakran, nos igen, valami nagyon-nagyon nehezet – a földről elemelni és fej fölé juttatni, szintén egy vagy két kézzel, legyen az hosszú súlyemelő rúd, kézi súly vagy később kettlebell.

Nem léteztek a pumpálós sorozatok, hanem nehezet emeltek, leggyakrabban nehéz egyismétléses sorozatokban dolgoztak. Sok gyakorlatot rotálva. Ekkor kezdett kialakulni egy konszenzus az alapgyakorlatok tekintetében, és ekkor kezdett megszilárdulni egy technikai standard rendszer is. Természetesen ádáz viták kísérték ezt a fejlődést. Az aranykorban született meg a súlyemelés is. Ezt az időszakot olyan nevek határozták meg, mint Arthur Saxon (a világ legerősebb embere), Georg Hackenschmidt („Az orosz oroszlán”,16 birkózó-világbajnok és erősember), Pjotr Krilov (a kettlebell királya), Sig Klein, Louis Cyr (a kanadai óriás), Eugen Sandow (a testépítés atyja, aki elsőként rendezett testépítő versenyt). És még sok érdemes képviselőt említhetünk, de ha számodra kevéssé ismertek e nevek, elég, ha némi kutatással őket vizsgálod meg.17

Néhány évtized múlva, a testkultúra ezüstkorában, e hallatlanul izgalmas korban a már kialakult olimpiai súlyemelés körül forog minden, ami erősport. Ekkoriban az volt a szent Grál. A szakítás és lökés mai fogásnemein kívül a fogások között szerepelt még az egykaros lökés, egykaros szakítás, felvétel és nyomás. Az edzés még mindig a fej fölé nyomások felé gravitált, ez volt a központi elem. Egyre több magazin jelent meg a témában, sokasodtak az edzőtermek és megindult a filmgyártás fekete-fehér érája, ami kitermelte a sporttörténet első izmos filmcsillagait. Elindultak a testépítő versenyek is, ekkor már jóval többet tudtak az izomtömeg-növelésről. Még mindig teljes testes edzéseket végeztek, és bár még mindig az erő és a nehéz súlyok emelése dominált, már dolgoztak magasabb ismétlésszámban, és szüntelenül annak leleményes módjait kutatták, hogyan fáraszthatják ki az izmokat, hogy növekedésre bírják őket. Ekkor terjedt el a ma ismert telitalpas guggolás, és megjelentek az első guggolóállványok is. Ekkor született meg a fekvenyomás és indult diadalútjára az erőemelés. Ez utóbbinak kezdetben a bicepszezés volt az egyik fogásneme. Fekvenyomásban ekkor nyomtak először 500 fontot (230 kg), hidalás és szupertechnika nélkül.18 Csak lefeküdtek és nyomtak.

A korszak vége felé, a ’60-as években pedig elkezdtek általánosan elérhetővé válni a szteroidok is.19 Hihetetlenül sokrétű és izgalmas időszak ez, a maga hőseivel. A személyes kedvenceim a korban a vega Roy Hilligenn, John Grimek, Steve Reeves, John Davies és ólomsúlyban Doug Hepburn és Paul Anderson.

És eljött a testépítés érckora,20 ahol Arnold a király. Nála jobb zászlóshajót keresve se lehetett volna találni, hogy népszerűsítse a testépítéssé lett testkultúrát. Filmjei nyomán tömegek kezdtek el edzeni. Köztük jómagam is. A korban indult el a gépek hódítása, mely a mai napig tart. Borzasztóan sok fitneszgép teszi könnyebbé az edzeni vágyók munkáját. Nem vagyok gépellenes, mert a gép a helyén kezelve korrekt kiegészítés. Ebben a korszakban már mindennapos a teljesítményfokozás, nemcsak minden élsportban, de a hobbisták körében is. A testépítő módszerek a végletekig bonyolódtak, kezdve a Weider-féle kezdetleges elvektől. És akkor megérkeztünk a jelenbe. Ami számomra a „minden egyszerre divat” útkereső vaskora.

MI TESZI AZ OLDSCHOOLT OLDSCHOOLLÁ?

Nagy vonalakban áttekintettük a testkultúra főbb állomásainak egyes gyújtópontjait. Most megvizsgáljuk, mi a közös nevező, illetve melyek azok a hangsúlyok, amiket sarkalatosnak véltem ahhoz, hogy beépítsem OldSchool edzésrendszerünkbe.

„A tipikus edző egy agyatlan golflabda, az ötlet leghalványabb szikrája sincs meg benne, hogy vajon milyen a hatékony edzés. Kérdezd meg az átlagos edzőt vagy edzőterem-tulajdonost, hogy mutasson be egy egykaros felhúzást.

Kérdezd a lélegző guggolásról.

Lásd, mit tud az olimpiai súlyemelésről.

Nézd meg, milyen formával hajtja végre az egykaros szakítást rúddal.

Nézd, amint felvételt és nyomást hajt végre saját súllyal a rúdon.

Kérdezd a görbe háttal emelésről,

Joe Hise-ról21, az 5x5-ös rendszerről, az erőkeretes munkáról,

Hermann Goernerről, nehéz 1 ismétlésekről,

Clyde Emrichről, az Indian Clubokról,22

A farmer cipelésről, a római oszlopról, a deréköves guggolásról, hordóemelésről vagy Arthur Saxonról.

Meglepődnél, mennyi mindent nem tud…”23

Kubik keserű szavait maximálisan értem, ám annak ellenére, hogy mindegyikkel tisztában vagyok – és a kiemelt passzusban szereplő tételek közül jó néhányat használunk is, mi több, némelyik rendszerünk alapkövét képezi –, mégse gondolom, hogy ezek lennének a testgyakorlás legfontosabb összetevői. Ezek közül sok hasznos, de nem elengedhetetlen. Az edzői tudás, különösen itthon, a tízezer edző országában valóban probléma. De hála istennek egyre több az ellenpélda. Egyre több az igényes, önképző szakember.

Karl Swoboda 1912-ben, Bécsben zárt lábbal 12-szer nyomott fej fölé egy 100 kg-os súlyzót.

Hogyan edzettek hát a régiek, és mi az, ami most számunkra fontos? Az alábbi hét pontban ezzel találkozhatunk. Végtelen egyéb aspektust is megragadhattunk volna a sporttörténet gazdag korszakaiból, ám mi ezeket találtuk arra érdemesnek, hogy ellessük elődeinktől.

➤Összetett alapgyakorlatok. Semmi bajom az izolációs gyakorlatokkal, de meggyőződésem, hogy az súlyzós edzés túlnyomó részében az összetett alapgyakorlatokkal kell machinálni. Egyszerűsíts! Ezek fogják felépíteni a testtudatot, ezek nélkül reménytelen, hogy valaki megtanuljon jól mozogni. A testtudat is a nagy, sok izomcsoportot megmozgató gyakorlatok révén fejlődik, ahogy a teljes test ereje is.

➤Törzserő. A fenti tételből adódik. Ha kétséged van, eddz fogáserőre vagy törzserőre!24 A legtöbb embernél ez a hiányzó láncszem.25

➤Teljes testes edzések. A testtájanként osztott edzésterv, még kifinomultabb26 formáiban is a testkultúra érckorának ragadványa. Aki pedig minden edzésnapot külön testtájnak szentel, menthetetlenül csak az idejét vesztegeti. A nagyobb izomcsoportok is regenerálódnak három nap alatt, a kisebbek pedig egyetlen nap alatt, nem látom át, miért jó, ha csak hetente egyszer adunk nekik stimulust. Időpocsékolás. És egyáltalán nem ördögtől való rádolgozni olyan izmokra, melyek még nem 100 százalékosan regenerálódtak. Apodiktikus, hogy ez egy átgondolatlan döntés. Jó, ha minden izomcsoportunk érintett minden edzéshéten legalább kétszer. A teljes testes edzés bizonyított, kiállta már az idő próbáját, ha így dolgozunk, átvágjuk a gordiuszi csomót is, hogy most akkor hogyan osszuk fel az edzésünket. Sehogy, a test egységes egész.27 Az egyszerűség a végső kifinomultság.

➤Rövidített edzések. Egyik specialitásunk. A testmozgás úttörői több esetben is szembesültek vele, hogy edzéseik végeláthatatlanná duzzadtak. Válaszcsapásul egy sereg hősünk28 kényszerítette magát, hogy munkája során csak a legszükségesebbekre szorítkozzék, véget vetve az időrabló edzésnek, a test abúzusának, időt hagyva a hivatás, műveltség és az emberi kapcsolatok kiteljesedésének. Rohanó korunkban ez nemcsak szimpatikus, de létkérdés is lehet, mely egyáltalán lehetővé teszi a testkarbantartást és egészségmegőrzést.29 Tanítványaink, az oldschoolerek heti 2-3-szor egy órában tesznek céljaikért, ami teljes mértékben elegendő a kimagasló eredményekhez. Általában jómagam is hetente háromszor egy órát edzek.

➤Fogáserő. Ez a személyes becsípődésem, emiatt kezdtem szkanderezni, és ez volt az, ami a macebell tanulmányozására késztetett. Közös vonás a régmúlt nagyjainál, hogy különös hangsúlyt fektettek a marok erejére, nagyon fontosnak tartották. Ahogy mi is.

➤Decens súly. A férfias erő központi szerepet töltött be elődeinknél, a súlyzós edzés e fontos dimenziója csak korunkban kezdett halványodni, egészen mostanáig kiemelt fontossággal bírt. Ha valaki súlyokat emel, eléggé alapvető kívánalom, hogy erősebb legyen. Egyre nagyobb súlyokat emeljen. A virtus megkopni látszik, de azért még jelen van.

➤Mentális edzés. Hőseink közül a legsikeresebbek megértették, hogy a testedzés és az elme állapota jelentősen összefügg, egymásra hatnak és a megfelelő mentális beállítottság, sőt, mentális feladatok által a test is erősebbé tehető. Sokkal erősebbé. Ez egy viszonyrendszer, tehát a reláció nem egyirányú. A test hogyléte is jelentősen befolyásolja az elme nyugalmát, összpontosító képességét. Ez utóbbi viszonyulás talán korunkban fontosabb, mint valaha. Amikor elképzelhetetlenül sok tényező alkalmas arra, hogy potenciálisan kizökkentsen bennünket zavartalanságunkból vagy szimplán eltérítsen céljainktól.

➤Gyakorlás. A viktoriánus kor sportolói erőművészek voltak. Az volt az érdekük, hogy amit csinálnak, az könnyednek tűnjön, a végletekig ismételgették próbáikon mutatványaikat. Sok általuk végzett gyakorlat egyben mutatvány is volt a nagyérdeműnek. És most zömében nagyon technikás emelésekről beszélünk. Edzéseik ezért gyakorlásjellegűek voltak. Ezzel a diszpozícióval közelítettek edzéseikhez, minduntalan arra törekedtek, hogy a végletekig csiszolják mozdulataikat. Ez érthető is, hiszen sokszor irdatlan súlyokat mozgattak meg játszi könnyedséggel, és nem engedhették meg maguknak a sérülést. Ha megsérültek, nem volt előadás. Még rosszabb, ha elmaradt a show és vissza kellett téríteni pár ezer jegyet. Rémálom. Ezt ugyancsak elleshetjük tőlük. Minden edzésen lehet tanulni, a leghaladóbbak is javíthatnak a gyakorlatok technikáján. A jutalom a profizmus, a kisebb sérülésveszély és a fejlődés.

A fenti kulcspontok mindegyikére kitérünk a továbbiak során. Rendszerünk sarokköveit képzik. Meggyőződésem, hogy akár kezdő, akár haladó atlétáról van szó, akár hobbisportolóról, aki heti néhány órában tenne az egészségéért, ha ezeket megérti és introjiciálja, beépíti, akkor stabil alapokhoz juthat és gyorsabban is fejlődhet. A fentiek közül nem egy tulajdonképpen nem más, mint egérút a fitnesz területén. Gyorsítósáv. Ám most lássuk, mire jó az edzés, és ideje szembesülnünk vele, mire nem jó. Csak mert ez se fekete-fehér.

AZ EDZÉS TÉNYLEG CSODAFEGYVER?

Igen és nem. Szerencsére egyre több szakértő és influenszer kezeli helyén az edzőtermi munkát, egyáltalán az edzésmunkát. A gym egyre kevésbé számít a hiúság otthonának. Előtérbe kerül az egészség dimenziója. Hogy önbizalomra teszünk szert általa. Értékes emberi kapcsolatokkal gazdagodhatunk és mentálisan is kiegyensúlyozottabbak lehetünk.

A rendszeres edzés valóban többet tanít nekünk, mint bármelyik önsegítő könyv. Ha nap mint nap arra ösztönözzük magunkat, hogy adott irányban, céljaink felé erőfeszítéseket tegyünk, mélyen átformál bennünket. Szerencsére egyre elterjedtebb, hogy a szív, tüdőkapacitás és keringés végett kardiózzunk, ne a fogyás miatt. Minden második ember szív- és érrendszeri betegségben hal meg. A zsírégető kardió túlértékelt; az egészségért végzett kardió még mindig erősen alulértékelt.

Sokak számára az edzőterem menedék, szent hely, ahol semmissé válik a zsarnoki főnök vagy az elviselhetetlen anyós, még ha csak egy órácskára is. A fegyelem és az erőfeszítés rítusainak helye. Megnyugtató, hogy legalább egy helyen mennek a dolgok, fejlődünk, mikor az élet egyéb területein összecsapnak felettünk a hullámok. A vasak pumpálása az érzelmi jóllét szükséges heti adagja lehet.

Unásig ismerjük a testmozgás fizikai előnyeit. Tudjuk, hogy mentális hatása se elhanyagolható. Kiváló stresszkezeléshez, csökkenti a szorongást és az idegességet. Élesebb kognitív képességeket tesz lehetővé. Ha edzünk, jobban is alszunk. Csökken a rák kockázata és növekszik a várható élethosszunk. Csontsűrűség, izomtömeg, bla-bla-bla. Az edzés az egyik legjobb dolog, amit tehetünk a testi és lelkiállapotunkért.

De, és ez egy nagy de, nagyon sok túlzó, megalapozatlan állítással is találkozhatunk, különösen korunk közösségi médiájában. Mindannyian láttunk már mémeket, hogy az edzőterem a pszichoterápiánk. Ez nincs így. Ha valaki mentális problémával küzd, számára a gondokat csak gyarapíthatja, ha azt átteszi a mozgás világába is. Bizonyos intelligens, függőségekkel foglalkozó, leszoktató intézmények egyenesen tiltják a terápia alatt a testedzést. Mert ez ugyanolyan függőséghez vezethet. Az addikció remekül átvihető egy másik frontra, ahol szintén előnytelen lesz. A művészetterápia ellenben működik ezekben az esetekben.

Az edzőterem, testmozgás semmilyen szinten nem fogja megoldani az életünket. Akkor se, ha az edzés révén jobban érezzük magunkat, vagy az edzés pozitív, személyiségformáló ereje kedvezően jelenik meg életünk egyéb aspektusaiban is. Elkerülhetetlen, hogy az edzésen kívüli, eltérő jellegű életfeladatokkal annak megfelelően foglalkozzunk. Az edzés nem terápia, még ha mégoly hatalmas hatással is lehet közérzetünkre, és a romokban heverő életünket se fogja újjáépíteni.

Összefoglalva, az edzés nem csodafegyver, ami mindent megold. A közösségi médiában röpködnek a mindenre is megoldást kínáló csodapirulák, varázslatos, de az egészséget tönkretevő csodadiéták, minden edzéscélnak megfelelő új, trendi eszközök. Nincs ez másként néhány influenszer edzésmódszereivel se. A tájékozatlan és ostoba embereket célozzák meg ezzel, hiszen nekik legkönnyebb eladni. Ugyancsak, a legtöbben későn kezdenek edzeni, és későn fordulnak edzőhöz. Amikor már annyira fáj – testük vagy a tükörből visszanéző képmás –, hogy elviselhetetlen. Ilyenkor gyakran nem az edzés már a válasz, hanem komolyabb egészségügyi szakember, gyógytornász vagy orvos a segítség. De a tudomány szekularizációja miatt sajnos egyre kevesebben bíznak az orvostudományban. Ha egészségügyi problémád van, ne próbáld megszerelni magad. És ne az influenszereknél keresd a választ, hanem kompetens szakembernél. Az autódat se a fodrászhoz viszed, ha bekrepált. Ha ilyesmivel találkozol, tudod, hogy rossz helyen jársz. Egyszerűen menekülj… Hála istennek nincsen univerzális válasz. Minden ember más és ez nekem nagyon tetszik. Ez persze nem azt jelenti, hogy nincsenek tudományos tények vagy általános törvények.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IBM Plex Sans Condensed – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License