Shakespeare

II. Richárd

– részlet –

Spiró György
fordítása

Fordította és az utószót írta
SPIRÓ GYÖRGY

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
King Richard II (The Arden Shakespeare, 3rd Series; London: Arden, 2002)
The Oxford Shakespeare: The Complete Works
(Oxford: Oxford University Press, 1986; 2nd ed., 2005)

Fordítás © Spiró György, 2022

Szereplők

II. Richárd király

Gaunt, John of Gaunt, Lancaster hercege, a király nagybátyja

York, Edmund of Langley, York hercege, a király nagybátyja

Bolingbroke, Henrik Bolingbroke, Hereford hercege, John of Gaunt fia, később IV. Henrik király

Aumerle herceg, York hercegének fia

Mowbray, Thomas Mowbray, Norfolk hercege

Surrey hercege

Salisbury grófja

Lord Berkeley

Bushy
Bagot
Green ⎫
⎬
⎭ II. Richárd hívei

Northumberland grófja

Percy, Henry Percy, Northumberland fia

Lord Ross

Lord Willoughby

Lord Fitzwater

Carlisle püspöke

Westminsteri apát

Lord Marshal

Scroop, Sir Stephen Scroop

Exton, Sir Pierce of Exton

Kapitány Walesből

Királyné

York Hercegné

Gloster Hercegné

Hölgyek

Urak, küldöncök, tisztek, katonák, kertészek, börtönőr, lovász, kísérők

Első felvonás

1. szín

London. A palotában.

Jön Richárd király kísérettel; John of Gaunt és nemesek.

Richárd

Kedves Gaunt, tiszteletben megőszült

Lancaster, ígéreted értelmében

fiadat, Hereford Henriket elhoztad-e,

Hogy merész vádját, amelyet korábban

Nem tudtunk meghallgatni, bizonyítsa

Thomas Mowbray norfolki herceg ellen?

Gaunt

Elhoztam, felség.

Richárd

És mondd, a végére jártál,

Hogy régi sérelemből vádolja-e

A herceget, vagy hű alattvalóként,

Az árulás alapját kikutatván?

Gaunt

Amennyire közelről láthatom,

A felségedet épp fenyegető

Veszély miatt. Más oka nincsen erre.

Richárd

Hívjátok hát, hogy szembesítve

Vádlót, vádlottat, meghallgassuk

Mind a vádat, mind a védekezést!

(Néhányan el.)

Feldúltak és dühösek mind a ketten,

Égnek, mint láng, süketek, mint a tenger.

(Kísérők visszajönnek. Bolingbroke és Mowbray jön.)

Bolingbroke

A boldog évek hosszú örömét

Kívánom, kegyelmes királyom!

Mowbray

Nőjön szerencséd napról napra, felség!

Mígnem a Menny, a Földre irigyen,

Halhatatlanná teszi koronádat.

Richárd

Köszönöm. Egyikőtök mégis megcsal,

Ahogyan ezt a jelen ügy mutatja,

Mert árulással vádoljátok egymást.

Hereford unokaöcsénk, mi a vádad

Thomas Mowbray norfolki herceg ellen?

Bolingbroke

Először is, az Ég legyen tanúm,

Hogy szerető és hű alattvalóként,

Királyom érdekét nézvén csupán,

És szennyes gyűlölettől mentesen

Lépek uralkodóm színe elé.

Thomas Mowbray, most hozzád fordulok,

És amit mondok, jól vésd az eszedbe,

Mert testem áll jót érte itt a Földön,

És Istentől való lelkem a Mennyben:

Hogy áruló vagy és gonosztevő!

Túl jól vagy, és túlzás, hogy ma is élsz.

Amilyen derűs, áttetsző az ég,

Annál csúfabbnak látjuk fellegét.

Megismétlem, hogy jobban megjegyezd:

Téged az „áruló” név jellemez.

Kérem felségedet, engedje végre,

Hogy kardom lépjen szavaim helyébe.

Mowbray

Hideg szavak nem leplezik hevem.

Nem női perpatvar ez, amiben

Az győz, aki velőtrázón sikít

És ellenfelét csúnyábban leszólja.

A túl heves vért le kell hűteni.

Türelmes vagyok, mégsem annyira,

Hogy válasz nélkül hagyjam ezeket

A méltatlan vádaskodásokat.

A felség iránti hódolatom

Tiltja, hogy bizonyos szavakkal éljek,

S hogy kijelentsem: kétszer áruló,

Ki ilyen váddal illet, éppen engem.

Ha királyi vér nem csorogna benne,

Ha nem lenne felséged rokona,

Leköpném és kihívnám, esküszöm,

Gazembernek és gyávának nevezném,

És minden párbajelőnyt neki adnék,

Ott vívnánk meg, ahol csak ő akarja,

Megmásznám én a jeges Alpokat,

Vagy elmennék a világ végire,

Ahol még angol ember sose járt.

Hűségem bizonyítja addig azt,

Hogy hazudik a förtelmes pimasz.

Bolingbroke

Nesze, te gyáva! Tessék, itt a kesztyűm!

(Kesztyűjét elébe dobja.)

Királyi rokonságomról lemondok,

Ebből fakadó előnnyel nem élek,

Nem tisztelet: félelem szólt belőled.

Ha bűntudatod hagyott még erőt,

Hogy fölvedd tisztességem zálogát,

Vedd föl, és minden lovagi szabály

Szerint megvívok, kardom kardod ellen,

Így állok ki az igazamért.

Mowbray

Fölveszem. Esküszöm a kardra, mely

Nemes vasával lovaggá ütött,

Hogy megfelelni kész vagyok neked

Az összes törvény és szabály szerint,

És le ne szálljak élve a nyeregből,

Ha kardomat mint áruló veszem föl.

Richárd

Mit hoz fel unokaöcsénk, Mowbray ellen?

Nagy vétek lehet, hiszen eddigi

Életéről csakis jót mondhatunk.

Bolingbroke

Az életemet is felteszem arra,

Hogy Mowbray felségedtől nyolcezer

Aranyat kapott, amit zsoldra szánt,

De saját feslett céljaira

Költötte el a tolvaj áruló.

Valamint állítom és tanúsítom,

Hogy minden ármány, minden árulás,

Amit tizennyolc év alatt e honban

Szőttek: őbenne fogant meg először.

Továbbá állítom és tanúsítom

És bűnös testére is esküszöm,

Hogy ő forralta ki Gloster halálát,

Hiszékeny árulókat ráuszítva,

Valamint, ahogy gyáva gazhoz illik,

Ártatlan lelkét ő fojtotta vérbe.

Ez a vér Ábel véreként kiált

Igazságért és példás büntetésért,

És őseim tiszta nevére mondom:

Vagy elpusztulok, vagy a vérét ontom!

Richárd

Látom, komoly az elhatározásod.

Thomas Norfolk, mit tudsz felelni erre?

Mowbray

Fordulj el, felség, néhány pillanatra,

Füled váljon néhány percig süketté,

Míg véred árulóját megtanítom,

hogy Isten s ember egyaránt utálja!

Richárd

Mowbray, szemünk, fülünk nem részrehajló.

Ha öcsém lenne is a trónutódom,

Noha csak apám bátyjának fia,

A jogaromra esküszöm neked,

Hogy rokon voltunk nem adhat neki

Előnyt veled szemben, s elfogulatlan

Ítéletemtől el nem tántoríthat.

Akárcsak te, ő is hűbéresem:

Szólj szabadon, tessék, megengedem.

Mowbray

Henrik, a lelked mélyéig hazug vagy,

És gyalázatos hangszer a te torkod!

Az összeg háromnegyedét Calais-ban

Zsoldként fizettem ki a katonáknak,

A negyedét meg eltettem magamnak,

A király tartozásának fejében,

Mert én utaztam Frankhonba a felség

Feleségét a mi hazánkba hozni.

Úgyhogy hazudtál. Glostert pedig én

bár meg nem öltem, nem is vagyok vétlen:

Nem keltem védelmére idejében.

Ami meg téged illet, Lord Lancaster,

Ellenségem tisztességes atyja, te,

Igaz, hogy életedre törtem egyszer,

E bűn még ma is nyomja lelkemet;

De meggyóntam, és bocsánatot kértem

Tőled, és azt remélem, el is nyertem.

Ennyi a vétkem; mert a többi vád

Aljas bosszú gyümölcse, amit egy

Förtelmes és hazug féreg koholt.

Ővele bármi áron szembeszállok.

Az áruló lábához vetem, íme,

Kesztyűmet én is válaszom gyanánt,

A hűségemet ekként bizonyítom,

Még ha a vérét kell is megcsapolnom.

Tűzze ki felséged minél előbb,

Nagyon kérem, a párbaj idejét.

Richárd

Felbőszült urak, így rendelkezünk:

Az érvágásnak nincs értelme most,

Receptünk ez, bár nem az orvosé.

Az elvakult düh túl mély sebet ejt,

A viszályt győzze le a türelem,

Mert elvérezni egészségtelen.

El se kezdődött, máris vége lett,

Te fiad nyugtasd, mi a herceget.

Gaunt

Éppen koromhoz illő szerep ez.

Fiam, vedd kesztyűdet, és béke lesz.

Richárd

Te is, Norfolk!

Gaunt

Te is, Norfolk! Henrik, viselkedés ez?

Ne mondjam kétszer, légy már engedelmes!

Richárd

Norfolk, kesztyűt le! Árt csak a hevesség!

Mowbray

Lábadhoz teszem életemet, felség,

Rendelkezz vele, ám a szégyenem

Enyém, azt nekem kell leküzdenem.

A síromra tiszta nevemet véssék,

S hogy így legyen, enyém a felelősség.

Meghurcoltak és befeketítettek,

Vádaskodás céltáblájává tettek,

A rágalom egyetlen ellenmérge

A mérgező kiontott szíve vére.

Richárd

Szűnjön dühöd. Én intézem a többit,

Oroszlán leopárdot szelídít.

Mowbray

Töröld le szégyenem, csak ez vidít,

és nem hívom ki. Uram és királyom,

Halandóként egyetlen tiszta kincsem

A makulátlan becsület, s ha nincsen,

Ha rosszra fordul ez a földi lét,

Az ember sárarany, mázolt cserép.

Ha tíz ládika zárja is magába

A gyémánt lelket, átüt ragyogása.

Becsület, élet ugyanaz nekem.

Becsületemmel vész el életem.

Tisztességem szólít, hogy vívjak érte,

Akár élet, akár halál a vége.

Richárd

Öcsém! Elsőként te add át a kesztyűd!

Bolingbroke

Az Ég óvjon meg ilyesfajta bűntől!

Apám előtt csüggedten hátralépjek,

Sápadt koldusként alázattal kérjek

Bocsánatot egy fattyútól? Na nem,

Csúfságot nem tűr el önérzetem.

Mielőtt nyelvem bármi ilyet szólna,

A rabságomat gyáván gyakorolva,

Szétharapom és azzal köpöm képen,

Hogy Mowbray is megtudja, mi a szégyen.

Richárd

Nem kérni, parancsolni szült anyám.

Mivel baráttá immár nem tehetlek,

Készüljetek, súlyos parancsom ez,

Hogy Szent Lambert napján Coventryben

Kard és dárda döntsön a peretekben,

A közöttetek dúló gyűlöletben.

Amikor nem ítélhet senki sem,

Tegyen igazságot a győzelem.

Lord Marshal, intézkedj: a fegyverek

A segédekkel mind ott legyenek.

(Mind el.)

2. szín

Ugyanott. Szoba a Lancaster-palotában.

Gaunt és Gloster hercegné jön.

Gaunt

Bennem is Gloster vére csörgedez,

Mely jajszavadnál jobban ösztönöz,

Hogy meggyilkolásáért bosszút álljak,

De mivel azok támogatnak ebben,

Akik hibáztak, s jóvátenni késő,

Az ítéletet bízzuk rá az Égre,

Amely az időt elérkezni látva

Tűzesőt bocsát majd a bűnösökre.

Gloster hercegné

Bátyád halála csak ennyire ráz meg?

Vén véred ennyit tud a szeretetről?

Edvárd hét fia közül vagy az egyik!

Szent vérét hét edény tartotta meg,

Hét szép ág nőtt ki egyetlen gyökérből.

Némelyik természetesen leszáradt,

Némelyiket a végzet vitte el,

De Thomas, férjem, az én Glosterem,

Az Edvárd vérével teli edény,

Királyi törzsének virágzó ága

Letörve, drága nedve kifolyatva,

Ellopva, minden levele letépve,

Irigy kéz, gyilkos bárd végzett vele.

Jaj, Gaunt, tiéd a vére! Azonos méh,

Azonos vágy formált meg téged is,

S noha te lélegzel még, létezel,

Téged is vele öltek, és ekképpen

Apád halálában is részesülsz,

Mert hagytad, hogy a bátyádat megöljék,

Ki annyira hasonlított apádra.

A tehetetlenség nem türelem,

Ahogy te hívod. Ha eltűröd azt,

Hogy bátyádat egyszerűen megöljék,

Utat mutatsz, hogy jussanak el hozzád,

És hogy végezzenek ki téged is.

Amit a nép tűrésének neveznek,

Az nemeseknél csúfos gyávaság.

Mit mondhatok? Hogy életed megóvhasd,

Meg kell torolnod Glosterem halálát.

Gaunt

Isten ítél, mert akit a nevében

Kentek föl helytartójaként,

Okozta Gloster vesztét. Ha hibázott,

Álljon bosszút az Ég, én nem fogok

Az Ő képmására kezet emelni.

Gloster hercegné

A panaszomat ki hallgatja meg?

Gaunt

Isten, az özvegyek védelmezője.

Gloster hercegné

Hát jó. Isten veled, öreg Gaunt.

Menj Coventrybe, nézd meg ott a párbajt

A gaz Mowbray és Henrik fiad között.

Henrik vasába férjem kínja szálljon,

Hogy a hentes Mowbrayt jól szíven találja.

S ha nem szúrja le, Mowbray bűnei

Súlyától szakadjon be lova háta,

Az ő fejét törje szét a sorompó,

Hereford öcsénkkel úgysem mer kiállni!

Isten veled, Gaunt! Öcséd özvegyének

Mostantól fogva merő gyász az élet.

Gaunt

Ég áldjon, várnak már Coventryben.

Ne legyen rosszabb neked, mint nekem.

Gloster hercegné

Még egy szót. A kín mindig talpra ugrik,

Nem mert üres, de épp mert túl nehéz.

Elhallgatok, mielőtt szólanék,

Csak látszat, hogy a bánat véget érhet.

Öcsédnek, Yorknak vidd üdvözletem,

Csak ennyi. Mégsem, ne hagyj még magamra,

Ennyi csupán, de ne távozz azonnal,

Valamit akartam még. Igen. Kérd meg,

Hogy látogasson meg majd Plashyben.

De jaj, mit is keresne az öreg York

Lakatlan, kongó, puszta falakon,

Bútorozatlan, kiürült szobákban,

Hol mással nem, csak könnyel fogadom?

Szóval üdvözlöm. Ne menjen a várba,

Mindenütt csak a szomorúság várja.

Sivár, sivár, mi várhat még, beláttam,

Sírva búcsúzom, és halálra szántan.

(Mindketten el.)

3. szín

A párbaj színhelye Coventry mellett.

Lord Marshal és Aumerle jön.

Marshal

Kiállt-e Hereford Henrik, mondd, Aumerle?

Aumerle

Kiállt, és máris kezdené a harcot.

Marshal

Norfolk hercege tüzesen, merészen

A harsonák felhangzására vár.

Aumerle

A bajvívók tehát már készen állnak,

A felség jöttét lesik egyedül.

Harsonák. Richárd király jön, leül a trónra. Gaunt, Bushy, Bagot, Green és mások szintén leülnek. Mowbray jön be páncélban.

Richárd

Marshal! Kérdezd meg azt a lovagot,

Mi végre jött fegyverzetben elénk!

Kérdezd nevét, és vedd az esküjét,

Hogy igaz ügyben áll ki párbajozni.

Marshal

Isten s király nevében mondd, ki vagy!

Mi végre jössz lovagi fegyverzetben?

Ki ellen állsz ki, és miféle ügyben?

Esküdj meg, hogy az igazat beszéled,

Segéljen Isten és becsületed.

Mowbray

Thomas Mowbray vagyok, norfolki herceg.

Esküm szerint jövök, s ne adja Isten,

Hogy lovag megszegje az esküjét!

Védem igaz hűségemet e harcban

Isten, király és utódaim iránt

Kihívómmal, Hereford grófjával szemben,

S ha megsegít az Ég és fegyverem,

győztesként bizonyítom, hogy Istenét,

a királyát és engem is elárult.

Isten engem úgy segéljen!

(Harsonák. Henrik Bolingbroke jön be páncélban.)

Richárd

Marshal! Kérdezd meg azt a lovagot:

Hogy hívják, s mi légyen az oka, hogy

Színünk elé fegyverrel érkezik.

Bánjál vele a jogrendünk szerint,

Vedd esküjét, hogy igaz ügye van.

Marshal

Mi a neved? Miért fegyverben jöttél

Richárd király sorompói elé?

Ki ellen állsz ki, és miféle ügyben?

Igazat szólj, úgy segéljen az Isten.

Bolingbroke

Hereford, Derby, Lancaster hercege

Vagyok, Henrik, aki Isten nevében

És fegyveremben bízva, Thomas Mowbray

Norfolki herceg ellen jöttem

Páncélban igazolni, hogy veszélyes

És ocsmány módon elárulta

Istent, Richárd királyt és engem is.

Isten engem úgy segéljen!

Marshal

A sorompót fővesztés terhe mellett

A marsallon és segédein kívül

Senki sem érintheti a kezével,

És átlépnie ugyancsak tilos.

Bolingbroke

Lord Marshal! Térdre hullva még ez egyszer

A királynak hadd csókolok kezet.

Mowbray meg én zarándokok vagyunk,

Hosszú és nehéz útra indulók.

Hadd vegyünk búcsút ünnepélyesen

Kedves barátainktól mind a ketten.

Marshal

A vádló kéri, kézcsókkal vehessen

Búcsút a felséges királytól.

Richárd

Magunk lépünk hozzá, hogy megöleljük.

Unokaöcsém, Hereford, ha igazad van,

Fortuna álljon melléd a mai harcban!

Isten veled! Ha kiontod a véred,

Elsiratunk, de nem állunk bosszút érted.

Bolingbroke

Felség, ne ontson értem könnyeket,

Ha Mowbray megcsapolja véremet!

Ahogy a sólyom csap le a kismadárra,

Úgy szállok én Mowbray ellen csatába.

Szeretett uram, búcsút veszek tőled,

Tőled is, Aumerle unokaöcsém,

S bár a halállal kell majd szembenéznem,

Vidáman indulok és jó reménnyel.

Mit angol ünnepekkor sose vét el,

Utoljára hagyom a csemegét:

Te, aki vérem földi szerzője vagy,

Kinek bennem ifjult meg szelleme,

Imáddal adj erőt fegyvereimnek,

Lándzsámat áldásoddal élesítsd,

Hogy Mowbray viaszvértjét áthasítsa,

És erős fiad a John of Gaunt nevet

Juttassa új fényhez, új csillogáshoz.

Gaunt

Igaz ügyedet segélje az Ég!

Legyen kezed gyors és határozott!

Csapásaid duplázva sújtsanak le,

És villámlásként hatoljanak át

Veszélyes ellenfeleden!

Föl, ifjú vér! Te éld túl! Csak merészen!

Bolingbroke

Ártatlanságom és Szent György segítsen!

Mowbray

Intézze Ég vagy Föld a sorsomat,

Richárd király trónjához hű maradtam

Angol nemesként, igaz gentlemanként.

Soha még fogoly ilyen könnyű szívvel

Nem dobta le rabsága láncait

És köszönte csodás szabadulását,

Mint ahogyan az én lelkem felujjong

Az ünnepi nagy ütközet előtt.

Uram-királyom, és ti, jó urak,

Sok hosszú, boldog évet lássatok!

Mint játékba, úgy indulok a harcba,

Mert igaz embernek derűs az arca.

Richárd

Isten veled, uram! Pillád se rebben,

Erény, bátorság csillog a szemedben.

Adj jelet, Marshal, kezdjék meg a harcot.

Marshal

Hereford, Lancaster, Derby hercege,

Henrik, a lándzsád. Ég óvja az igazt!

Bolingbroke

Toronyszilárd reménnyel mondom: ámen!

Marshal

Te vidd e lándzsát Norfolk hercegének.

Első segéd

Hereford, Lancaster, Derby hercege

Isten, király és a maga nevében

Norfolk hercege, Mowbray ellen áll ki,

Eldöntendő, hogy Isten és király

És önnön lelke árulója ő,

Vagy éppenséggel ellenfele az.

Föl, harsonák! Előre, harcosok!

Második segéd

Thomas Mowbray, Norfolk hercege áll itt,

Isten, király és a maga nevében,

Hogy a vádaktól megvédje magát,

És Henrikről, Hereford, Lancaster, Derby

Hercegéről bebizonyítsa, hogy

Isten, király és önlelke árulója.

Szabad lélekkel, bátran vár a harcra,

És kívánja, kezdődjék végre el.

Marshal

Kezdjétek, harsonák! A harcra fel!

(Harsonák. A király ledobja a pálcáját.)

Állj! Pálcáját ledobta a király!

Richárd

Tegyék le fegyverüket mind a ketten,

És térjenek vissza a starthelyükre.

Gyertek velünk, és szóljon a harsona,

Amíg a döntésünket nem közöljük.

(Hosszas harsonázás.)

Gyertek hát közelebb,

És halljátok, hogy mit végzett tanácsunk.

Hogy királyságunk földjét ne öntözze

Általa táplált drága vér soha,

S mert gyűlöljük, ha rokon fegyvere

Rokont sebez meg irtózatosan,

S mert úgy látjuk, hogy a sasszárnyú gőg,

Az eget verő nagyravágyás és a

Kölcsönös irigység okozza, hogy

Békénkre törjetek, mely csecsemőként

Bölcsőjében ártatlan szendereg,

S felriasszátok dübörgő dobokkal,

Halálos harcra hívó harsonákkal,

És csörömpölő fegyvereitekkel

Elűzzétek a békét tájainkról,

Hogy rokon vérben gázoljunk azontúl:

Ezért a bűnért száműzéssel sújtunk.

Unokaöcsém, fővesztés terhe mellett,

Míg kétszer öt nyár termése beérik,

Nem lépheted át szép honunk határát.

Bolingbroke

Szavad parancs. Vigaszt csak az jelenthet,

Hogy engem is a te napod melenget.

Ha téged itt, engem ott süt a nap,

Sugarai rám is aranylanak.

Richárd

Norfolk! A te sorsod a súlyosabb,

Sőt kelletlenül kell kimondanom.

Alattomos, lassú és végtelen

Órák várnak a száműzés alatt.

„Örökké idegenben”, kihirdetem

Suttogva: soha nem térhetsz haza.

Mowbray

Súlyos ítélet, felséges uram,

Váratlan is kegyelmes ajkaidról.

Értékes jutalomra számítottam,

S nem büntetésre, nem mély csonkolásra,

Mely örökre kitép a közegemből.

A nyelvet, melyet negyven éven át

Tanultam, édes anyanyelvemet,

Az angolt immár felejtsem is el.

Beszédem annyit érjen, mint a lant

Vagy hárfa, melynek húrja elszakadt,

Túl ritka hangszer, melyet tokba zártak,

És olyan kezek vegyék csak elő,

Amelyek nem is tudnak játszani.

A számba börtönözted nyelvemet,

A fogaim és ajkaim mögé,

Őre az értetlenség, mely időnként

Részvét nélkül vet pillantást a rabra.

Öreg vagyok dajkával incselegni,

Már iskolába járni nem fogok.

Szótlan halálról szól ítéleted,

Megfosztottad a szótól nyelvemet.

Richárd

Részvétünk többé nem illet meg téged,

Elhangzott már az előbb az ítélet.

Mowbray

Elindulok hát, honom volt a fény,

Komor árnyak várnak, az örök éj.

(Kifelé indul.)

Richárd

Állj meg! Az eskütétel hátravan.

A kardomat érintve kezetekkel

Esküdjetek a mindenható Égre,

Miután rám már nem tehettek esküt,

Hogy megtartjátok, amit most fogadtok:

Nem váltok, Istenre esküdjetek,

Barátokká a számkivettetésben.

Egymás szemébe nem néztek soha,

Nem leveleztek, nem találtok enyhet

A régi és viharos gyűlöletre,

És semmi késztetésre nem forraltok

Ellenünk, országunk, alattvalóink

Ellen bármilyen összeesküvést.

Bolingbroke

Esküszöm.

Mowbray

Én is esküszöm.

Bolingbroke

Norfolk, ki ellenségem vagy ma még:

Ha engedi a király, egyikünk

Már fent bolyongva lelkével a légben,

Száműzve törékeny csontbörtönéből,

Ahogyan minket száműztek e földről:

Ismerd be bűnödet az út előtt,

Messzire indulsz, minek cipeled

Még a bűntudat súlyát is magaddal.

Mowbray

Nem, Bolingbroke! Ha áruló vagyok,

Legyek az élet könyvéből törölve,

S a Mennyből éppúgy, ahogy a honomból!

De látja Isten, látod te is, én is,

Ki vagy te, és megtudja a király is.

Ég áldjon, Felség. Akármerre járok,

egy cél tilos csak nekem: a hazátok.

(El.)

Richárd

(Gaunthoz.)

Nagybátyám, szemedben a szívedet

Látom sajogni. Gyászos alakod

A száműzetés éveinek számát

Néggyel csökkenti.

(Bolingbroke-hoz.) Hat fagyos telet

Ha elviselsz, újra itthon lehetsz.

Bolingbroke

Egy kurta szóban mily hosszú idő!

Négy fagyos tél, négy csábító tavasz

Királyi lélegzettől semmisült meg.

Gaunt

Köszönöm, jó király, hogy kedvemért

Négy évet elvettél a büntetésből.

De rajtam ez már nemigen segít,

Mert mielőtt a hat év letelik

Az összes holdfogyatkozással együtt,

Száraz kanócom, pislákoló fényem

Kortól és kórtól kihuny majd egészen,

Gyertyámat elfújja a vég, a vak,

És nem láthatom meg a fiamat.

Richárd

Nagybátyám, hosszú még az életed.

Gaunt

Egy percét sem köszönhetem neked.

Kínnal kurtítani tudtad, akartad,

De hozzátenni neked sincs hatalmad.

Segíthetsz, hogy az idő leszakasszon,

De ráncaimat nem vedli le arcom.

Engem megölni elég egy szavad,

De új életet hatalmad sem ad!

Richárd

Egész tanács ítélt el, nem csak én,

A tanácsban magad is megszavaztad.

Közös ítélet, és csökkentenéd?

Gaunt

Az édes savanyú lesz, csak emészd.

Leadtam a bíró szavazatát,

De kérdezted volna csak az apát.

Lett volna fiam bárki idegen,

Kedvezőbb lett volna ítéletem.

Apjaként nem lehettem elfogult,

És ezzel jövőm végleg beborult.

Abban bíztam, hogy szólnak majd helyettem,

Saját véremhez így lettem kegyetlen!

Te hagytad, hogy a rosszat akaratlan,

Önmagam ellenére megszavazzam.

Richárd

Ég áldjon, öcsém! Nem örök az átok;

Bátyám, hat év, és egymásra találtok.

(Harsonák. Richárd el a kíséretével.)

Aumerle

Ég áldjon! Mit még te sem tudsz előre,

Írd meg, hol hajtod fejed pihenőre.

Marshal

Uram, nem búcsúzom, mert elkísérlek,

Amíg határainkat el nem éred.

Gaunt

Mért takarékoskodsz a szavaiddal?

Barátaidtól el sem fogsz köszönni?

Bolingbroke

Tőled búcsúzni képtelen vagyok,

Nyelvem felmondta a szolgálatot,

A fájdalomtól elállt lélegzetem.

Gaunt

Röpke idő, míg nem leszel jelen.

Bolingbroke

Az öröm távol, a bánat közel.

Gaunt

Mi az a hat év? Hamar elrepül!

Bolingbroke

Örömben, ám egy óra tíz a bajban.

Gaunt

Képzeld, hogy jókedvedben utazol.

Bolingbroke

Hiába képzelem, ha úgyis tudja

A lelkem, hogy száműzetésbe tart.

Gaunt

Tekintsd nehéz lépéseid sorát

Csupán keretnek, amely közrefogja

Hazatérésed drága ékkövét.

Bolingbroke

Minden lépésem emlékeztet arra,

Hogy milyen sors jutott a részemül,

S hogy egyre messzebb járok kincseimtől.

Hát nem az inaséveimet töltöm

Idegen országokban, és a végén

Szabadulóban nem azzal dicsekszem,

Hogy bánattól bánatig vándoroltam?

Gaunt

Minden hely, amit lát az Úr szeme,

A bölcsnek boldog kikötő lehet.

Szükségedben tanulj meg ezzel élni.

Érték a szükség, nincs nála nagyobb.

Hidd azt, hogy nem a király űzött el honodból,

Hanem te őt. A bajokat

Nehezebb botladozva elviselni.

Mondd azt: apád küldött, hogy láss világot,

És nem száműztek. Képzelegd,

Hogy itthon pestis dúl, és emiatt

Egészségesebb helyre költözöl.

Amit kívánatosnak tart a lelked,

Gondold, hogy előtted van, nem mögötted.

Az énekesmadarat véld zenésznek,

A füvet lásd szép fogadóteremnek,

Szép nő minden virág, a lépteid

Minduntalan táncossá alakulnak.

A kínzó fájdalomnak sincs hatalma,

Ha gúny fogadja és világos elme!

Bolingbroke

Ki tud parazsat fogni tenyerébe,

Csak mert a fagyos Kaukázusra gondol?

Ki tudja éhségét eloltani

Azzal, hogy lakomáról képzeleg?

Pucéran gázolni a téli hóba,

És közben kánikulát emlegetni?

Hát nem. A jó képzetét felidézve

Csak annál jobban érzed, ami rossz.

A baj fogai sosem élesek,

Marcangolnak, mert nem szike a fog.

Gaunt

Indulj, fiam, ellenséges e tájék!

A helyedben már régen messze járnék.

Bolingbroke

Ég legyen veled, angol föld, te édes!

Anyám, dajkám, még most is támaszom!

Bármerre járok, bármi jót kapok,

Száműzöttként is angol maradok.

(Mind el.)

4. szín

Udvar.

Jön Richárd király, Bagot, Green az egyik ajtón, Aumerle a másikon.

Richárd

Tudunk hát mindent. – Aumerle, kedves rokon,

A nagy Henriket meddig kísérted el?

Aumerle

A nagy Henrikkel – te nevezted így –

Az országútig mentem, nem tovább.

Richárd

Na és patakzó könnyel búcsúzott?

Aumerle

Tőlem nem; de a szél északkeletről

Feltámadt, képen törölt jó keményen,

A reumám kiújult, úgyhogy én

Valóban sírtam, mikor elköszöntem.

Richárd

Unokaöcsénk tőled hogy köszönt el?

Aumerle

Hogy „Isten áldjon”. Szívem nem kívánta,

Hogy nyelvem meggyalázza ezt a szót,

Ezért olyan levertnek láthatott,

Mint aki szóhoz sem jut bánatában.

Ha az „Isten áldjon” órákat, éveket

Tett volna hozzá száműzetéséhez,

Kapott volna egy zsáknyi búcsúszót,

De hát mivel nem, egyet sem kapott.

Richárd

Unokaöcsénk, unokaöcsénk!

De ha a büntetése véget ér,

Barátként tér-e vissza a rokon?

Mi magunk, meg Green, Bushy és Bagot

Úgy láttuk: udvarol a csőcseléknek,

Barátságosan, szerényen beszélt,

A szívükbe így lopta be magát,

A szolgák előtt megalázkodott,

A mesteremberekre csak mosolygott,

A büntetést zokszó nélkül fogadta,

A rokonszenvet elvitte magával.

Szépen köszönt egy osztrigás kofának,

Két kocsis szerencsés utat kívánt,

Ő térdet hajtva viszonozta ekként:

„Köszönöm, édes jó barátaim!”

Mintha csak őrá várna Anglia,

Mintha a nép belé vetné bizalmát.

Green

Elment, kész, többé nem zavar vizet.

Az írek viszont éppen lázadoznak,

Figyeljünk rájuk, felséges uram,

A lustaságunk rossz vért szül, nekik

Dolgozik az idő, és nem nekünk.

Richárd

Személyesen vonulunk ellenük.

S mivel a pénzes zacskónk könnyűvé lett,

Mert túl lazán költöttünk udvarunkra,

Királyi javadalmainkat bérbe adjuk

Előre fizetésre. Ha kevés,

Az üres váltókba a gazdagok

Nevét a számvevők szépen beírják,

Hisz jól ismerik őket, és bejegyzik,

Melyikük mennyi aranyat ajánl fel,

És szépen elküldik utánunk

Írországba, hová most indulunk.

(Bushy jő.)

Bushy, mi újság?

Bushy

Felség, váratlan kórságba esett

A vén Gaunt, és futára révén kéri

Felségedet, hogy látogassa meg.

Richárd

Hol fekszik?

Bushy

Ely House-ban.

Richárd

Az orvosoknak adj tudást, Uram,

Hogy mielőbb a sírjába kezeljék!

Hagyatékából öltöztetjük fel

Írországba vonuló hadainkat.

Menjünk, urak, hogy hiába ne várjon,

Nagy Ég, segíts, hogy sietve lekéssük.

Mind

Ámen!

(Mind el.)

Utószó

A II. Richárd előadását először 1595-ben említik, első kvartó kiadása két évvel későbbi. 1598-ban kétszer is kiadták, majd 1608-ban is megjelent, ebben a trónfosztási jelenet egy része is benne van, majd az 1623-ban megjelent első Shakespeare összes művei kiadásban az ismert leghosszabb változat; az utóbbi szöveget szokták az előadásokhoz alapul venni. Ebben a fólió kiadásban, amit Shakespeare színésztársai szerkesztettek – mai szemmel nézve is kiválóan –, a dráma öt felvonásra van osztva, olyan példányból készült tehát, amelyet zárt térbe szántak, a fedetlen színházakban ugyanis, mint a Globe, minden előadást egyhuzamban, szünet nélkül játszottak.

Népszerű dráma lehetett a II. Richárd a kiadások számát és sűrűségét tekintve, és I. Erzsébet állítólag neheztelt is, hogy már negyvenszer játszották, ami hatvan-nyolcvanezer nézőt jelent a százezer lakosú Londonban, ugyanis azt pletykálták, hogy a határozatlan, csapongva rendelkező király alakjában a királynőre célzott volna a szerző.

1601. február 7-én is játszották, másnap tartóztatták le összeesküvés vádjával Essex grófot, a királynő utolsó kegyencét. A színházat a cenzor felelősségre vonta, két színész jelent meg előtte (Shakespeare, a szerző nem volt köztük), akik azzal védekeztek, hogy valaki negyven shillinggel többet ajánlott az előadásért, mint a bevétel szokott lenni, ezért adták elő ezt a régi darabot, amely egyébként már nem vonzza a nézőket. Az évtizedeken át közmegelégedésre ténykedő vigalmi felügyelő (Master of the Revels), Sir Edmund Tylney, aki nem arról híresült el, hogy megkenhetetlen lett volna, meghajolt e súlyos érv előtt, és nem rótt ki büntetést. Két hét múlva, február 21-én, hamvazószerdán eljátszották a drámát I. Erzsébet előtt a Towerben, aki a népszerű filmek állításával ellentétben soha nem járt színházba (netalán még meggyilkolták volna), mindig hozzá vitték a legsikeresebb előadásokat. Másnap Essex grófot kivégezték.

I. Erzsébet utóda, I. Jakab a trónra lépése után a nevére vette a korábban a Lord Kancellár által patronált, az akkori London tíz színháza közül legjobbnak tartott társulatot (Lord Chamberlain’s Men), és attól kezdve King’s Men néven léptek fel. I. Jakab alatt, mint a kalózkiadások történetéből láttuk, ha rövidítve is, de eljátszhatták a trónfosztási jelenetet, amelytől a jelek szerint I. Erzsébet idegenkedett.

A drámát az angolszász világban nagy színészek választják jutalomjátékként (az elmúlt évtizedekben Paul Scofield, Ian McKellen és Kevin Spacey is játszotta). Már a befutott Shakespeare írta a VI. Henrik három része, a Titus Andronicus, néhány vígjáték, valamint a Rómeó és Júlia és a III. Richárd után, és noha nem az egymást követő uralkodók teleregényét írta meg folytatásokban, hanem ugrált időrendileg, a koncepció nem volt eltitkolva: az egyik uralkodó így, a másik úgy kibírhatatlan, gonosz, tehetetlen és bűnös; a ciklust az ideális uralkodó, V. Henrik drámája zárja didaktikusan (nem is nagyon sikerült). Shakespeare pályafutásának befejezése után íródott a VIII. Henrik, amelynek csak a negyede való tőle, és a fólióba nem is vették fel.

A II. Richárd különlegessége, hogy egyáltalán nincs benne próza, vagyis vígjátékba való népi figurák nem szerepelnek, és a többi drámához képest igen sok a párrím. Szokták mérlegelni, vajon egyetlen drámának volt-e szánva, vagy kettőnek, mert II. Richárdon kívül a következő király, Henrik Bolingbroke is főszereplő. Shakespeare-t azonban nem zavarta, ha egy drámának több főhőse van, a Julius Caesarban például a címszereplő a dráma felénél meghal, mégis egységes a cselekménye. Nem esztétikai elvek vezérelték az akkori színészeket, hanem a krónikákban talált anyag érdekessége, vagyis a bevétel. Szépen meg is gazdagodtak.

Ritkábban szokták előadni, mint, mondjuk, a III. Richárdot, noha bővelkedik eszement szereplőkben és váratlan fordulatokban. Rendkívül hálás feladat a rendelkezéseit az előzőkkel szemben kimondó, az alattvalók érzékenységére és érdekeire süket király kapkodása, önsajnálata és filozofálgatása, döbbenetes az áruláson kapott fiát rohanvást beáruló elvakult apa szerepe, a gyilkolásra önként vállalkozó, megbízás nélkül cselekvő gyilkos alakja. Jó néhány évvel a Hamlet megírása előtt ebben a műben próbálta ki Shakespeare először, milyen játéklehetőségek rejlenek a tépelődő, passzív, határozatlan főhős látszólag drámaiatlan alakjában. Az ő társulatában ezt a főszerepet is Richard Burbage játszotta, mint Rómeótól Prosperóig valószínűleg az összest.

Nálunk 1889-ben mutatták be először Szász Károly fordításában. A nevezetes Vörösmarty–Arany–Petőfi-fordító triász figyelmét elkerülte, de idejük sem volt rá. A XX. század második felétől Somlyó György szövegét használták. Emlékezetes számomra a Major Tamás rendezte 1976-os előadás a Nemzeti Színházban a már nagybeteg Őze Lajos címszereplésével. Nem láttam az övéhez fogható magányos, kétségbeesett, néma üldögélést a színpadon.

Fordításom 2007-ben, a Budapesti Kamaraszínház számára készült, az előadást Almási-Tóth András rendezte. 2019-ben a Vígszínház mutatta be Tompa Gábor rendezésében. Jelen kiadás számára a Színház című folyóiratban megjelent, Borbás Mária által kontrollszerkesztett szöveget több helyütt javítottam.

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Ötödik felvonás

Utószó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Gspann Veronika
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Kalocsai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3483 5
SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ – ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License