Szerkesztette: Till Katalin

Fedélterv: Hegyi Péter

Tördelés: (VaGy)

Copyright c Frank Marton, 2019

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-124-8

Kiadja a Cicró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Tartalom

Bevezetés

SZIGORÚAN TITKOS

1. fejezet

LEBEGÉS

2. fejezet

A TENGERPARTI VILLA

3. fejezet

A MÉREG

4. fejezet

VÉGE VAN

5. fejezet

FALKÁK CSATÁJA

6. fejezet

FARKAS ÉS LOVASA

7. fejezet

MÚLT ÉS JELEN

8. fejezet

VÖRÖS HOLD

9. fejezet

A TŐR, A NYÍL ÉS A KÉS

10. fejezet

KÉTFEJŰ KÍGYÓ

11. fejezet

ÉRTHETETLEN

12. fejezet

JASPER TÖRTÉNETE

13. fejezet

A JÖVŐ

14. fejezet

VÍZ ALATT

15. fejezet

FÖLD ALATT

16. fejezet

A MÁSODIK EMELET

17. fejezet

AZ ÁLDOZAT

Epilógus

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Bevezetés

SZIGORÚAN TITKOS

A fehér köpenyes férfi várakozva figyelte, ahogy a zöld helikopter leereszkedik előtte hangosan berregve, erős szelet kavarva, alaposan lelapítva a füvet. Alighogy földet ért, az ajtaja kinyílt, és egy gyönyörű, fiatal nő szállt ki belőle. Kibontott, szőke haja könnyedén táncolt, selyemruhája vékony testéhez tapadt a szélben. Miután a talajra lépett, tengerkék szemével éles pillantást vetett az előtte álló fehér köpenyes alakra – a tekintete egyszerre fejezett ki kíváncsiságot és megvetést. Aztán visszafordult a helikopter felé. Abból épp egy nagyra nőtt, vékony arcú, szakállas férfi szállt ki, akinek a nyakán régi heg húzódott. Ő csak egy közömbös pillantásra méltatta a rájuk váró férfit, aztán gyorsan félreállt, hogy utat adjon a harmadik utasnak, aki szembetűnően jóképű, sápadt, szőke férfi volt hidegen fénylő, aranyszínű szemmel.

– Uram! – szólította meg a fehér köpenyes, és jobb öklét a mellkasához ütve fejet hajtott előtte. – Feltételezem, azonnal látni kívánja a…

– Azonnal! – vágta rá ridegen Bider, és elsietett a férfi mellett, aki észbe kapva, ijedten loholt utána. Angelina és Jegorov szapora léptekkel követte őket. Valahol Oroszországban voltak, egy szögesdrótos fallal elzárt, hatalmas, kopár területen, aminek a közepén hosszú hangár állt, a bejárata előtt két, zöld páncélos katona. Amikor odaértek hozzájuk, a fehér köpenyeshez hasonlóan a mellkasukhoz ütötték öklüket, majd elkiáltották magukat, szinte egyszerre:

– Üdv, uram!

Bider nem reagált, mintha meg sem hallotta volna. Az ajtó szétnyílt előttük, ők pedig bementek az épületbe. A hatalmas, üres helyiség két oldalán végig fémajtók sorakoztak. Hogy ezek mit rejthetnek, Angelinának fogalma sem volt. Amikor a helikopteren megpróbálta kipuhatolni urától az úti célt, Bider csak annyit mondott: „Türelem, Angelina… Türelem…” Úgyhogy most már nagyon szerette volna tudni, miért kellett idejönnie (jobb dolga is akadt volna ennél az értelmetlennek látszó utazásnál), de nem merte megkérdezni. Jegorov bátrabbnak bizonyult.

– Mi ez a hely? – törte meg a csöndet mély, állatias hangján.

A fehér köpenyes meglepett képet vágott.

– Hát nem tudják? – Értetlenül pillantott Biderre, mintha azt kérdezné: „Miért nem mondta el nekik?”, de aztán félve elkapta a szemét, és inkább gyorsan Angelinához és Jegorovhoz fordult: – Ez egy kísérleti telep.

– Pontosan mit ért ezalatt? – kérdezte furcsálkodva Angelina.

– Mindjárt meglátjátok – vágta el a beszélgetés fonalát Bider. Alighogy megszólalt, az egyik fémajtó mögül furcsa, rémült vakkantás hallatszott, amire különböző irányokból további riadt ugatások feleltek. Aztán az egyik szoba lakója éles nyüszítésbe kezdett.

– Kutyák? – dörmögte döbbenten Jegorov.

A nyüszítés felerősödött, ahogy egymás után csatlakoztak hozzá a különböző szobákból.

– Harci kutyák – pontosított a fehér köpenyes, Bider arcán pedig elégedett mosoly jelent meg.

– Minek nekünk harci kutya? – kérdezte tőle elképedve Angelina; az állatok nyüszítése most már teljesen egybeolvadt. – És miért nyüszítenek úgy, mintha nyamvadt pincsik lennének?

– Mert felismerték a gazdájukat – felelte a fehér köpenyes Biderre pillantva –, és félnek.

Angelina hitetlenkedve meredt rá.

– Felismerték? Ezt meg hogy…

– Engedje ki őket! – szakította félbe Bider. Angelina és Jegorov rémülten nézett rá, a fehér köpenyes azonban nem látszott meglepettnek.

– Rögtön – felelte, és egy tabletet húzott elő köpenye zsebéből.

– De, uram – mondta aggódva Angelina –, nem fognak ránk támadni? – Az utolsó szavait szinte teljesen elnyomta a felerősödő nyüszítés – úgy töltötte meg a helyiséget, mint egy iszonyú halálsikoly. Angelina és Jegorov a fülükre szorították a kezüket.

– Elég! – Angelina dühödten nézett a fehér köpenyesre. – Hallgattassa el őket!

– Én nem tudom – felelte emez, könyörgő pillantást vetve Biderre.

– Csöndet! – ordította el magát Bider; hangja visszhangot vert a zárt térben.

Az állatok azonnal elhallgattak. Angelina és Jegorov lassan leengedték a kezüket, és hitetlenkedve meredtek urukra. Bider diadalittasan mosolygott rájuk. Angelina már nagyon rég nem látta őt ilyen boldognak: azóta, hogy a Láthatatlanok ellen vívott csatát elveszítették, a férfi rettentően zárkózott volt, csak nagy ritkán rendelte őt magához, akkor is csupán éjszakára.

– Ezt mégis hogy érték el? – kérdezte elhűlve Angelina.

– Génmódosítás, agyi implantok, agysejtszámnövelő tabletták – sorolta a fehér köpenyes a tabletjét nyomkodva. – Meg persze Gyorsító: egy nemrég kifejlesztett gyógyszer, ami felgyorsítja a tanulási folyamatot. Több száz állat pusztult el, mire megtaláltuk a megfelelő összetételt. Hatszázharminchét, hogy egészen pontos legyek. De ez az áldozat semmi, ha belegondolunk, mit hoztunk létre! – Izgatottan nézett rájuk.

– Miről beszél? – csattant fel Angelina.

– Maga is tudja, hogy miről. – A férfi hatásszünetet tartott. – Ezek az állatok megértik, amit mondunk nekik.

– Szórakozik? – morogta Jegorov.

A fehér köpenyes nem válaszolt; teljesen lekötötte a készüléke.

– Uram, te elhiszed ezt? – fordult Biderhez Angelina, de ő nem foglalkozott vele, a másikat nézte türelmetlenül.

– Doktor?

– Meg is van! – A férfi megnyomott egy gombot a tableten, mire váratlanul az összes fémajtó szétnyílt.

A szobákban hatalmasra nőtt, nyakörvekkel ellátott, fekete kutyák álltak rémülten, a helyiségek hátuljába húzódva; a testükön látszott, hogy valóban génmanipulációval alakították őket ekkorára: a szőrük fényes volt, ijedten csillogó szemük pedig sötét, akár az éjszaka.

Angelina rémülten lépett Bider mögé, Jegorov pedig pisztolyt rántott.

– Nyugalom! – szólt rájuk Bider, le sem véve tekintetét az állatokról. – Nincs mitől félni! …Gyertek elő! – emelte meg a hangját.

Az állatok – Angelina legnagyobb ámulatára – engedelmeskedtek: lassan, óvatos léptekkel sétáltak ki szobáikból, ijedt pillantásokat váltottak, majd gyanakodva méregetni kezdték a három idegent. A szemükben tükröződő emberi értelem megriasztotta Angelinát – mintha egyenesen beleláttak volna a fejébe. Jegorov is hasonlóan érezhette magát, mert halkan káromkodott. Bider azonban eltökélten folytatta:

– Tudjátok, ki vagyok!

Minden állat szeme rögtön rászegeződött: tekintetükben félelem és kíváncsiság tükröződött.

– Nem csupán a gazdátok, akinek engedelmességgel tartoztok, hanem az, aki valós, emberi értelemmel látott el benneteket! A fejetekben idáig homály uralkodott, de most már világosság van, mert én megnyitottam az elméteket a tudás felé! Mert kiemeltem fajotokat az állati lét egyszerűségéből és undorából! Gondolkodó, mélyre látó lényekké tettelek benneteket, háláljátok hát meg! Hajtsatok fejet uratok előtt!

Alighogy elhallgatott, az állatok csakugyan lehajtották a fejüket – egyiküknek se jutott eszébe ellenszegülni. Angelina elképedve nézett végig a kétszáz meghajló, óriási, nyakörves állaton.

– Mi van? – pillantott Angelinára és Jegorovra Bider. – Azt hittétek, hogy csak a fiú lehet képes uralkodni az állatok felett?

Angelina és Jegorov szóhoz sem jutott az ámulattól.

– Már hónapok óta dolgoznak itt az utasításomra. Milliárdokat öltem ezekbe a bestiákba. Olyan az agyuk, akár egy emberé. Sőt, a legtöbb embernél okosabbak. És csak nekem engedelmeskednek.

– De mi fogja vissza őket? – kérdezte Angelina. – Hogyhogy nem tépnek szét minket?

– Az elektromos nyakörvek. Tudják, hogy egyetlen másodperc alatt végezhetek velük. Vagy épp lassan, nagyon lassan… Jól van! – fordult megint a mutánsokhoz Bider. – Most nézzetek rám!

Az állatok engedelmeskedtek.

– Nagy nap ez a mai! Most kiszabadultok innen! Útra keltek, hogy megkeressétek ellenségeinket, a farkasokat, és végezzetek velük… Gondozóitoknak köszönhetően már tudjátok, merrefelé keressétek őket, és ismeritek a szagukat is. Menjetek hát gyorsan, és ha megtaláltátok őket, végezzetek velük! A nyakörveitekről pedig ne feledkezzetek meg! Nyomon követjük a mozgásotokat! Aki nem teljesíti a parancsot, meghal. Megértettétek?

A mutánsok bólintottak; furcsa látvány volt, a felfoghatatlanság határát súrolta.

– Helyes. Akkor menjetek!

Az állatok az egyik, középen álló társuk felé fordultak. Ő nagyobb volt, mint a többi, és a nyakörve neki egyedül nem fekete volt, hanem fehér. Az alfahím – gondolta Angelina. Az állat határozottan előrelépett, majd felmordult, vadul és mélyen, akár a tigris. Erre a társai is morogni kezdtek; szuroksötét szemük szinte izzott a gyűlölettől. És a csapat megindult. Mint a feltámadó harag, egyre gyorsulva futottak el a három férfi és Angelina mellett, ki a szétnyíló ajtón át a szabadba. Mennyi fenevad! – mondta magában a nő fellelkesülve. – A farkasok már nem sokáig jelentenek problémát! – A biztató gondolattól vörös ajkai elégedett mosolyra húzódtak.

1. fejezet

LEBEGÉS

Gerard a szomszédos ágyról nézte Helent. A lány az oldalán feküdt, neki háttal, válla és mohazöld trikója kilátszott a paplan alól, sötétbarna haja pedig hosszan terült szét a párnán. Különös, de ez a nagy, mozdulatlan hajtömeg valahogy úgy tűnt, mintha nem is a lányhoz tartozna. Talán mert közelről minden más, gondolta Gerard. Egyébként imádta Helen haját: a színét, a hosszát, az illatát és persze az érintését is, de most nem ebben gyönyörködött, hanem a nyakának lágy vonalában, az állában és a fülében. Arra gondolt, hogy még egy ilyen szép nyak, áll és fül a világon nincs. S hogy bármilyen hihetetlen is, ez a nyak, áll és fül csak az övé, akkor simít végig rajtuk, amikor csak akar. Kivéve most, persze, mert gonoszság lenne felébreszteni Helent, még ha el is múlt már tíz, és a kabinjukban szét is árad a függöny mellett beszökő, reggeli fény. Most türelemmel kell lennie.

Nem volt könnyű így tennie, ő mégis boldog volt. Mintha ezer éve lett volna, hogy utoljára Helennel alhatott azon az éjszakán, amikor először megcsókolta őt. Azóta – vagyis hosszú hónapok óta – külön kabinban feküdtek és keltek. Ezért ez, hogy most itt lehet, és figyelheti a lány lassan emelkedő és süllyedő mellkasát, hallgathatja szelíd szuszogását, s belélegezheti az illatát, nagyon sokat jelentett neki. Olyasfajta boldogságot, mint a kiérdemelt jutalomra való várakozás.

Azon az éjszakán, a csók után – miután megegyeztek, hogy túl korai lenne még továbblépni – csak beszélgettek mindenféléről, múltról és jövőről, meg arról, hogy mi mindent szeretnek egymásban – ezeknek a felsorolása meglepően sokáig tartott –, aztán csak feküdtek az oldalukon egymással szemben, szeretettel és csodálattal eltelve, némán gyönyörködve egymásban, míg el nem nyomta őket az álom. Másnap, az indulás napján pedig, tartva magukat egyezményükhöz, két külön szobába költöztek be a Skyramen: Gerard Hans lakótársa lett, Helen pedig a velük szomszédos szobát foglalta el. Így közéjük ékelődött egy fal.

Ezzel többnyire semmi gondja nem volt Gerard-nak, hiszen az idejük túlnyomó részét így is együtt töltötték, de azért néha, éjjel nehezen viselte az önkéntes tilalmat. Olyankor ostobaságnak érezte az egyezségüket, mert bár egyetértett azzal, hogy korai lenne továbblépni, a közös szobát elfogadható középútnak találta: nagyon szeretett volna legalább azért együtt lenni a lánnyal, hogy érezhesse a közelségét, és ha rosszat álmodik, rögtön felébreszthesse. Néhányszor felvetette, de nem erőltette a dolgot. Még olyankor sem, amikor kínálta magát a lehetőség: amikor a sikoltozása miatt minden alkalommal átrohant Helenhez megvigasztalni őt. Sokáig ölelte ilyenkor, vigasztalta, beszélgetett vele, de aztán visszabattyogott a szobájába. Nem volt jó érzés, hogy Helen nem marasztalja, de hát nem volt mit tenni. El kellett fogadnia, hogy az éjszaka nem az övék.

Sokat gondolt alvás előtt a szüleire, a testvérére és Forsanra is. Az utóbbi volt a legrosszabb, mert olyankor sajgott még az oldala is. Hiába volt enyhébb a fájdalom, mint régebben, azért még mindig elég rossz volt, és ezen sokszor még az sem segített, ha felvette a kapcsolatot a farkassal. Úgyhogy, bár összeszorult tőle a szíve, örült is, ha meghallotta Helen sikoltozását, és átmehetett hozzá megnyugtatni őt. Ilyenkor ő maga is mindig megnyugodott.

Már tudta, mi a lány rémálma. Rég volt, még csak pár napja voltak úton a Skyrammel, amikor Helen elmondta neki. Az ablaknál állt, neki háttal, mintha kifelé nézne az éjszakába, de valójában csak nem akarta, hogy Gerard lássa a könnyeit. Gerard nem tudta, merjen-e kérdezni vagy sem, úgyhogy egy darabig csak nézte őt a kimondatlan szavaktól harsogó csöndben. Aztán erőt vett magán, és megszólalt:

– Ilyenkor mindig ugyanazt álmodod? – Tartott a lány válaszától, nem tudta, hogy a kérdésével nem lép-e át egy határt: hogy Helen nem fogja-e faggatózásnak venni. De úgy érezte, kockáztatnia kell.

Beletelt némi időbe, mire Helen reagált:

– Mindig – mondta remegő hangon.

Gerard türelmesen várt. Nem érezte szükségét kérdezősködésnek. Tudta, ha a lány meg akarja osztani vele az álom részleteit, úgyis folytatni fogja.

– Az autónkban ülünk. Megyünk valahová, csak mi ketten, én és ő. – Helennek nem kellett kimondania, Gerard így is rájött, hogy az „ő” az autóbalesetben elhunyt édesanyja. – Beszélgetünk… Arról kérdez, hogy vagyok… Az az érdekes az egészben, hogy tudja, hogy meghalt, ezért úgy viselkedik, mint aki látogatóba jött. – Szakadozott sóhaja fátyolként terült szét az ablaküvegen. – Előbb a napomról számolok be neki… aztán rólad… – Hosszú, jelentőségteljes pillantást vetett Gerard-ra (a szeme vörös volt és könnyektől nedves), majd újra elfordult. – Aztán elmondom neki, mennyire hiányzik, és hogy mennyire bánom, hogy elloptam tőle a gyűrűjét.

Nem loptad el tőle – gondolta magában Gerard. – Az a tied. Megörökölted. – De nem akarta megakasztani a lányt.

– Vissza akarom adni neki – folytatta Helen –, de nem kéri. Látszik rajta, hogy az ő szemében az a gyűrű már semmi, csak egy értéktelen kacat. És ez teljesen kikészít. Nem tudom pontosan, hogy miért… Aztán megpróbálom rábeszélni, hogy állítsa meg az autót. Időt akarok nyerni, hogy az ütközés minél később következzen be. Mert tudom, hogy így fog véget érni az álom – fordult Gerard felé hirtelen. – Mindig így végződik. Hogy karambolozunk, és ő…

Gerard bólintott.

– Először azt hazudom neki, hogy éhes vagyok. Mire azt mondja: „Van minden a csomagtartóban.” Aztán azt mondom, meg akarom mozgatni a tagjaimat. Erre azt feleli: „Már nem vagyunk messze, még tarts ki egy kicsit.” „Kérlek! Csak egy percre szeretnék megállni!” – könyörgök neki. Erre kijelenti, hogy nem akar elkésni. Hogy hova sietünk ennyire, azt nem árulja el. Szerintem maga sem tudja, mivel ez az én álmom, és én sem tudom.

Gerard ismét bólintott, és Helenhez lépve magához húzta őt. A lány Gerard vállára hajtotta a fejét, úgy mesélte tovább:

– Aztán észreveszem, hogy a kijelző szerint már alig van benzin az autóban, és újból szólok neki: „Anya, álljunk meg tankolni!” De ő nem hallja, egész máshol jár az esze. Többször is szólnom kell, mire végre reagál: „Tessék?” Ekkor már nagyon dühös vagyok, úgyhogy ordítozni kezdek: „Nézd meg azt a rohadt kijelzőt! Látod? Üres a tank!” És tényleg, akkorra már üres. De őt ez sem érdekli. Azt mondja: „Ne törődj vele! Még pont elég van benne!” Erre elkezdek sírni, és azt mondom neki: „De hát ha nem állunk meg, meg fogsz halni, nem érted?” Nem lepődik meg, rám néz együttérzőn, és teljesen nyugodtan válaszol: „Tudom, kicsim, tudom.” És akkor belénk csapódik egy autó, és felébredek.

Gerard jól emlékezett rá, milyen hosszú ideig ölelte Helent a sötét ablak előtt. Nem tudott mondani semmit. Nem adhatott a lánynak mást, mint az érintését, a teste melegét, önmagát.

– Nem maradt más belőle – szólalt meg valamivel később, keserűen Helen –, mint az emlékek és ez a visszatérő rémálom.

– Ez nem igaz – súgta a fülébe határozottan Gerard.

A lány kérdőn fordult felé.

– Ő nem halt meg. A teste igen, de ő nem – magyarázta Gerard.

Helen nem válaszolt – Gerard tudta, hogy miért: az anyja halála óta nem hitt Istenben.

– Fontos lenne, hogy higgy nekem! – tette hozzá továbbra is suttogva, mintha valami titkot osztana meg vele.

– Miért?

– Mert te is ezt akarod.

Látszott, hogy Helen nem érti.

– Az álmodban anyukád mindig látogatóba jön hozzád valahonnan – magyarázta Gerard –, vagyis valahol van az álmod szerint. Vagyis azt akarod, hogy legyen valahol.

Helen elfordult tőle, és hosszú ideig meredt ki az ablakon.

– Szeretnék hinni benne – ismerte be végül –, de nem tudok.

Gerard erre már nem tudott mit mondani, úgy tűnt, hiábavaló győzködnie a lányt. Pedig úgy szeretett volna segíteni neki! De Helen nem akarta, hogy segítsenek rajta.

– Te hiszel abban, hogy Isten segít a jó embereknek? – törte meg végül a csendet a lány.

Gerard rögtön rájött, miért kérdezi ezt: az anyukája jó ember volt, Isten mégsem mentette meg.

– Igen – válaszolta –, de csak nagyon ritkán.

– Mikor?

Gerard a küldetésükre gondolt.

– Csak ha valami nagyon fontos feladatuk van.

– Szóval azt gondolod, hogy minket segíteni fog? – látott át rajta Helen.

– Remélem… – Gerard sokszor érezte már korábban is, hogy ami történt vele, az nem rajta múlt. Ilyen volt például az az eset, amikor megtalálta Helen fehérarany gyűrűjét, rajta a smaragdszemű kígyóval. Ezért is utálta magát annyira, amiért Helen rábízott kincsét az évnyitó mise után kidobta a szemetesébe.

Erről már az első csókjuk éjszakáján szó esett közöttük. A lány nem kérdezett rá, Gerard magától hozta szóba. Elmagyarázta neki, mennyire összetört, amikor nem volt ott a Veni Sanctén, hogy azt hitte, sosem fog visszajönni New Yorkból. Ezért vette le a nyakából a gyűrűt – így mondta. Azt nem vallotta be a lánynak, hogy a tárgy, ami egykor az anyja kezét díszítette, a kukájába került.

Arra számított, Helent bántani fogja a történet, a lány azonban csak csodálkozott, hogy a gyűrű még a Veni Sancte alatt is Gerard-on volt.

– Én azt hittem, hogy már régóta nem viseled – mondta neki.

Gerard mindig sejtette, hogy a lány ezt gondolja, de sosem volt bátorsága, hogy elárulja neki a teljes igazságot: hogy egyetlen napig kellett volna még kitartania. Hogy másnap újra találkoztak.

– El akartam mondani, csak… Egyszerűbb lett volna, ha elmondom, igaz? – kérdezte bűnbánó, féloldalas mosollyal.

– Valószínűleg – felelte a lány, és elmosolyodott. – De nekem tetszik így is, hogy bonyodalmas lett… Sőt, talán még jobb is így…

Az éjszakái tehát jórészt magányosan teltek: sajnos elég ritkán fordult elő, hogy át kellett mennie Helenhez. Nappal viszont minden tökéletes volt – tökéletesebb, mint valaha. A boldogságtól már-már úgy érezte, mintha lebegne: mintha ki akarna emelkedni a testéből. Különösen, amikor összeakadt a tekintetük Helennel. Nem kellett ehhez feltétlenül hosszú ideig nézniük egymást, ha csak egy-két másodpercre találkozott a pillantásuk, az is elég volt. Már ebből is érezte, hogy ők ketten egy csapaton belüli csapat. Titkos szövetségesek, akik bármiben számíthatnak egymásra. Boldoggá tette, hogy bármikor megölelhette a lányt, megpuszilhatta, vagy suttoghatott a fülébe kedves dolgokat. Helen pedig sokszor bújt hozzá a kanapén, ült az ölébe, vagy fogta meg a kezét, ha épp olyan kedve volt. Ha pedig a többiek nem voltak jelen, meg is csókolhatták egymást. Mi lenne, ha most is ezt tenné?

A lány hirtelen átfordult a hátára, feje Gerard felé fordult, de nem ébredt föl, továbbra is lassan, egyenletesen vette a levegőt. Milyen aranyosan alszik! – gondolta Gerard. – Túl aranyosan ahhoz, hogy megzavarják. Pedig már igazán jó lenne, ha felébredne.

És nekünk is fel kellene már ébrednünk! – tette hozzá rossz érzéssel. A mondat mögött rejlő, fájdalmas igazság, ahogy teltek a hetek, egyre többször és többször nehezedett rá súlyos teherként. Mert tényleg, mintha aludtak volna, nem tettek semmit. Semmit, mióta elhagyták a kastélyt! Pedig azóta már mind a heten betöltötték a tizenötöt, mégsem történt más, mint hogy utazgattak.

Véletlenszerűen repültek a legkülönfélébb elhagyatott helyekre, aminek tulajdonképpen semmi más célja nem volt, mint hogy teljen az idő. Először Amerikában fagyoskodtak az óriási, hideg és sokszor ködös Sziklás-hegységben, aztán töltöttek egy-egy hetet Új-Zéland egy dombos részén, Németországban, a Fekete-erdő egy lankás területén, Traore tanácsára a forró Keran Nemzeti Parkban (ami egy Togótól délre elterülő szavanna), majd Helen kérésére a fenséges, de komor Skót-felföldön is. Mint kiderült, a lány nem ok nélkül választotta a helyet. Egy viharos délutánon megkérte Gerard-t, hogy kísérje el a közeli faluba. Ott, a hatalmas gesztenyefákkal teli temetőben tudta meg, hogy Helen az anyja sírjához hozta el.

Úgyhogy sok szép helyen jártak, de utazásaik nem feledtethették velük a tényt, hogy fogalmuk sincs, mit tegyenek. Nem mehet ez így tovább! – rohanta meg újból a bosszantó gondolat Gerard-t.

Helen lélegzete ekkor váratlanul megakadt. Gerard ijedten kapta oda a tekintetét. A lány nem mozdult. Nem lélegzett. A szobát csönd töltötte be. Gerard felpattant, és egy pillanat alatt az ágynál termett. Épp gyorsan fölé hajolt, amikor Helen végre lassan kifújta a levegőt, majd sűrűn pislogva kinyitotta smaragdzöld szemét.

– Szia – simogatta meg a hangjával, amikor megpillantotta a tőle alig pár centire lévő fiút, és macskaként nyújtózkodott.

– Szia – felelte megkönnyebbülten Gerard, majd a boldogságtól most is szinte lebegve közelebb hajolt a lányhoz, és lágyan megcsókolta. Helen elmosolyodott, szemébe szikrázó izgalom költözött.

– Jó, hogy itt vagy! – mondta szeretetteljesen.

Az éjjel megint rémálma volt, úgyhogy Gerard átrohant hozzá, hogy felébressze. Befeküdt mellé az ágyba, és addig ölelte, míg meg nem nyugodott. De mikor indult volna vissza, Helen megfogta a kezét. Meglepetten nézett vissza rá.

– Maradj itt! – Amikor Helen ezt mondta, a tekintete nem csak egyszerűen kérlelő volt, de rémült is, mintha nem bírná ki, ha Gerard otthagyná. – Aludj a szomszéd ágyon!

Persze maradt.

– Te időnként levegő nélkül is megvagy? – kérdezte a lánytól. – Az előbb elfelejtettél lélegezni!

– Látod, tőled még a lélegzetem is eláll! – mosolygott Helen.

Gerard nevetett.

– Megyek, lezuhanyozom.

De mielőtt eltávolodhatott volna Helentől, a lány átkulcsolta a nyakát.

– Várj még! – mondta, és magához húzta.

Nem sokkal később Gerard kilépett a szobából, és jobbra fordult. Vele szemben, a folyosó végén lépcső vezetett le a nulladik szintre, a kényelmes kanapékkal berendezett klubszobába, ahol beszélgetni, kártyázni és filmet nézni lehetett, illetve aminek a végéből a pilótafülke nyílt. A másik irányban, vagyis pont Gerard alatt húzódott az utastér.

A lépcső jobb oldalán a konyha, bal oldalán pedig a fürdőszoba helyezkedett el. A fürdőkabin nagyon modern volt. A víz hőmérsékletét és a vízsugarat egy, a falba épített, tapintásérzékelős táblán lehetett szabályozni az ujj mozgatásával. A szappantartályból, ha Gerard alátartotta a kezét, színtelen zselé jött ki, amitől kellemesen bizsergett a bőr, a másik tartályból olyan sampon folyt, ami nem csípte a szemet, hajmosás utánra pedig ott volt Helen Gianlucától kapott, hangtalan hajszárítója.

Tennünk kell valamit! – gondolta megint Gerard, miközben már felöltözve kilépett a folyosóra. – De mit? Mit tehetnénk? Kiáltott Helennek, hogy szabad a fürdő, aztán átballagott a konyhába.

Mint minden helyiségé a Skyramen, a konyha külső fala is lágy ívben hajolt föléjük. Hatalmas ablakai, amik a fallal együtt görbültek, a Földközi-tengerből meredeken kiemelkedő, homokfalú, pálmafákkal benőtt szigetekre néztek. A Skyram maga is egy szigeten parkolt láthatatlanul; tegnap jó néhány fejest ugrottak a tengerbe, illetve búvárkodtak is a lábánál. Rengeteg apró hal úszkált ott rajokban, vörösen, ezüstösen és aranyszínben villogva.

Gianluca kérésére jöttek ide, közel az olasz partokhoz. Gian nem volt itt a só finom illatától átjárt helyiségben, de őt egyébként is ritkán látták, a napja nagy részét ugyanis a garázs fölötti műhelyben töltötte bütyköléssel. Viszont a többi fiú, Tamás, Traore, Jasper és Hans már a sonkás tojásukat fogyasztották az asztalnál. Az ételt a magyar készítette; nagyjából Helen és ő láttak el a Skyramen minden házimunkát.

Mint mindig, most is a szőke, felzselézett hajú Hans vitte a szót fel-felcsillanó szemmel, teljesen beleélve magát vicces történetébe, aminek igazságtartalmát rendszerint el kellett osztani kettővel. A fekete bőrű Traore hibátlan, fehér vigyorral arcán, Tamás, akinek olyan volt a haja, l egy szénaboglya, vidáman nevetve, Jasper viszont, szokásához híven lenézően grimaszolva hallgatta. Bár most nem látszott rajtuk, Gerard sokszor érezte, hogy őket is csüggeszti a jövő; hogy úgy érzik, a korlátlan szabadság mégsem olyan jó; hogy azon túl, hogy élvezik a pihenést, tenniük kellene valamit. Valami fontosat. „Titkon arra vágyik, hogy az élete szóljon valami többről…” – jutottak eszébe Curamoto Helenhez intézett szavai. – „Szeretne tenni valami fontosat, ami mindent megváltoztat… nincs igazam?”

Tényleg ilyenek vagyunk – gondolta Gerard. – Igaza volt, Curamoto. Ebben és szinte minden másban is. Remélem, hallja ezt!

Sokszor eszébe jutott a férfi: az úrias modora, a ravasz tekintete, a hihetően előadott hazugságai és a küzdelme Biderrel. De annál is többször a halála. Ahogy apró, fáradt szeme nagyra nyílt, amikor meglátta őt, mintha csak rá várt volna. Ahogy megfogta a karját, és meggyötört hangon azt mondta: „Gerard… Tudtam… Tudtam, hogy a farkasaid eljönnek…” Majd, ahogy hosszú, szakadozott nyögéssel kilehelte lelkét.

Ő kiesett ebből a „játékból” – gondolta Gerard, miközben egy tányérral a kezében a tűzhelyhez sétált. Már nélküle kell nyerniük. De hogyan? Mit csináljanak? Kitől kérjenek tanácsot? Gregory aligha tud segíteni, máskülönben miért bocsátotta volna útjukra őket? Tánya pedig idáig egyetlen jóslattal sem jelentkezett, ami utat mutathatott volna nekik. Magukra vannak utalva.

– Gerard! – Tamás hangjától egyszerre magához tért: rájött, hogy annyira elmerült a gondolataiban, hogy még köszönni is elfelejtett a barátainak. – Minden oké? – A magyar aggódva nézett rá.

– Persze – felelte könnyedén, és kezébe vette a serpenyőt. – Jól néz ki! – Azzal szedett a tányérjára a sonkás tojásból; jó sok enni- és innivalójuk volt, hála a Tárolóknak, a speciális, mindent frissen tartó fagyasztószekrényeknek.

– Figyelj, Gerard… – folytatta bizonytalanul Tamás, miközben Gerard leült Hans mellé. – Lehetne majd… Hogy majd, ha nem kell… Akkor majd… A telefonod, esetleg… – Nem folytatta. Gyakran csinálta ezt, amikor úgy érezte, már nem szükséges tovább hebegnie-habognia, egyszerűen elhallgatott, és úgy nézett rájuk, mintha azt akarná mondani: „Úgyis tudjátok, mit akarok, hadd ne kelljen már folytatnom!”

Gerard valóban tudta, hogy mit akar, és a többiek is, ugyanis mindig mindenki Gerard védett mobiljáról hívta fel a szüleit; mármint kivéve Helent, akinek esze ágában sem volt beszélni az apjával, és Jaspert, aki valamilyen okból sosem akart telefonálni. Gerard csak arra tudott gondolni, hogy árva. Az amerikai fiú egyébként még mindig kívülállónak tűnt a csapatban. Gerard azt hitte, idővel be fog illeszkedni közéjük, de Jasper sosem törekedett erre. Sőt, mintha szándékosan próbálta volna tartani tőlük a távolságot: mindenkivel túlságosan hűvös és kissé lekezelő volt, leszámítva Helent, aki megtanította neki a Népek Nyelvét és Gerard-t, akire mindig mintha valamiféle rideg tisztelettel tekintett volna. Úgyhogy nem sok dolgot tudtak meg a múltjáról. A szökéséről a kastélyból semmit nem volt hajlandó elárulni nekik, és az ott töltött idejére vonatkozó kérdésekre is csak nagyon szűkszavúan válaszolgatott. Viszont elmesélte, milyen csellel győzte le a Dazbák vezérét: először csak azt érte el, hogy egy csapatnyi fehér Mordent fogadjon be sötétszürke falkájába, aztán egyre több és több Morden verődött hozzájuk titokban – a sereg nagysága és a Mordenek egyformasága miatt senkinek nem tűnt fel a változás –, mígnem az egész Morden falka a Dazbák részévé vált. Akkor aztán egy éjjel kivágta magát a bundából, amiben a legerősebb farkasa csempészte be őt, és támadásba lépett. A legcsendesebb farkasai mentek vele. Tetőtől talpig sárosak voltak, úgyhogy teljesen úgy tűntek, mintha Dazbák lennének. Lassan és puhán hatoltak be a Dazba sereg közepébe, majd lecsaptak a királyra és legfőbb alattvalóira. Így lett a két falka közös vezére.

Gerard a válaszára várakozó Tamás kérdő arcát nézve arra gondolt, hogy ha a fiú kapna Jasper határozottságából, Jasper pedig az ő bizonytalanságából, mindketten sokkal könnyebb esetek lennének.

– Soha – felelte szigorúan a magyarnak, de a következő pillanatban már elő is húzta zsebéből a telefont, és vigyorogva a fiú felé nyújtotta.

Tamás arcán bizonytalan mosoly jelent meg.

– Kösz – vette el a telefont, és kiment a konyhából.

Miközben Hans tovább magyarázott, Gerard-nak meleg ujjak túrtak hátul a hajába. Megborzongott a finom érintéstől. Hátrafordulva a mosolygó Helent pillantotta meg.

– Sonkás tojás? – kiáltotta váratlanul a lány, majd otthagyta Gerard-t, és a tűzhelyhez ment, hogy szedjen magának. – Gian már evett?

Gerard-t ez is bosszantotta többek között, hogy az olasz máskor étkezett, mint ők, mivel így nem beszélgetett velük, más szóval nem is állt elő soha, semmilyen tervvel a küldetésükkel kapcsolatban. Mintha meg is feledkezett volna róla, hogy feladatuk van. Mintha már csak a szerelés számítana neki. Pedig pont neki kellett volna valamilyen kreatív ötlettel előrukkolnia, hiszen ő volt a legokosabb közülük!

– Igen, az ott mind a tiéd – felelte Helennek Traore. A togói sok időt töltött a Skyram konditermében, és ez meg is látszott rajta: karjai dagadoztak az izmoktól sötét bőre alatt. Már össze sem lehetett hasonlítani azzal a madárcsontú gyerekkel, aki két évvel azelőtt volt.

– Pontosan ezt akartam hallani! – mondta a lány elégedetten, majd a tányérjára tette a tojást, és leült Gerard mellé. A testéből finom, csábító illat áradt.

Hans közben befejezte a történetét, amit nagy ováció fogadott, és gyanakodva fordult hozzájuk.

– Jól aludtatok? – fürkészte őket felváltva. Gerard rögtön megértette, minek szól a kérdés, hisz Hansnak, amikor felkelt, észre kellett vennie, hogy Gerard nincs az ágyában.

– Jól – felelte a lány könnyedén.

– És milyen helyzetben? – tett kétértelmű utalást Hans. Szemlátomást nagyon szerette volna zavarba hozni őket. Gerard sötéten nézett rá. Helen válaszolt:

– Én általában összevissza fetrengek. És te hogy aludtál, Hans? – kérdezte a fiútól szúrós tekintettel.

Hans elvigyorodott.

– Én? Hülyéskedsz? Én alszom a legjobban a világon!

– Beszéltél mostanában George-dzsal és Peterrel? – váltott témát Gerard. Tamás közben visszatért, visszaadta neki a telefont, és leült a helyére.

– Igen! – élénkült meg Hans. – Akartam is mesélni! Nem fogjátok elhinni, mit csinálnak!

– Na mit? – kérdezte rögtön Traore.

– Dobpergés! – mondta Hans, és két kézzel dobolni kezdett az asztalon, a legkülönbözőbb reakciókat váltva ki a jelenlévőkből: Tamás rémült kiáltással vette kezébe rázkódó teáját, Helen a szemét forgatta, Jasper felnyársaló tekintettel nézett rá, Traore sóhajtott, Gerard viszont szórakozva figyelte. Hans egyre gyorsabb ritmusra váltott, aztán hirtelen befejezte. – Csempészkednek. A hajójukkal.

– Ühüm – bólintott Helen. – És mit csinálnak valójában? – Nem bízott Hansban, ahogy egyébként az asztalnál ülők egyike sem.

– Tényleg ezt csinálják! Esküszöm! – Hans bal karját feltartotta, a jobbat pedig a szívére tette.

– George és Peter csempésznek? – Helen továbbra is gyanakodva nézett a fiúra.

– Ha mondom!

– Azt hiszem, lemaradtam valamiről – szólt közbe Jasper. – Ki az a George, és ki az a Peter?

– Hans testvérei – mondta Gerard.

– Ők vittek át minket Marseille-ből Oroszországba, amikor vendégül láttad Gerard farkasát – ugratta Jaspert Hans.

– Ezt már megbeszéltük egypárszor – emlékeztette őt Helen. Valóban szó esett már erről, és akkor – Gerard-nak úgy rémlett – Jasper bocsánatot kért tőlük korábbi viselkedéséért, vagy legalábbis kimondta, hogy sajnálja a történteket, amit a legtöbben elfogadtak, de Hans azóta is sokszor felemlegette a fiú bűneit.

– És mit csempésznek? – érdeklődött tovább Traore.

– Dohányt, piát, ékszereket meg ilyesmit – válaszolta Hans.

– Hogy mehetett bele ebbe George? – csodálkozott Helen.

– Pénzszűkében voltak. Muszáj volt bevállalniuk valami melót, és ezt találták.

– És jól keresnek? – kérdezte ezúttal Tamás; a rövid kérdések általában nem okoztak gondot neki.

– Ja! El vannak árasztva lével rendesen! Meglátogathatnánk őket valamikor.

– Szerintem szuper ötlet! – lelkesedett Helen. A többiek is kifejezték egyetértésüket, Gerard viszont hallgatott. Ő semmi értelmét sem látta egy fölösleges utazásnak. Beszélnie kell Gianlucával – gondolta. – Rávenni valahogy, hogy ő is törje a fejét a küldetésükkel kapcsolatban. Segítenie kell, különben ez az egész pusztulásra van ítélve. Csak az a baj, hogy egyszer már megpróbálta, de az olasz még csak ki sem nyitotta neki az ajtót. Csak annyit kiáltott ki odabentről, hogy most nem ér rá; a hangját szinte teljesen elnyomta Mozart Requiemje, úgyhogy Gerard-nak túl kellett ordítania a zenét. Már nem emlékezett rá, hogyan győzködte a fiút, Gianluca válaszára viszont igen:

– Gerard, értsétek meg, hogy a megoldás idebent van! Ebben a műhelyben! De ha folyton zavartok, sosem találom meg!

Gerard-nak sejtelme sem volt ugyan, hogy mi lehet az, aminek az elkészítését Gianluca annyira fontosnak gondolja, hogy minden más elé helyezi, de nemigen hitte, hogy létezhet olyan eszköz, ami az ő problémáikra megoldást jelenthet.

– Miről beszélsz? – kiáltotta vissza. – Mit készítesz?

– Majd később beszélünk! – Ebből a viselkedésből Gerard azt a következtetést vonta le, hogy Gianluca teljesen elveszítette az eszét, úgyhogy otthagyta őt, és azóta – ez már több mint három hete volt – nem kereste. De most elhatározta, hogy megint megpróbálja: addig dörömböl a fiú ajtaján, amíg az ki nem nyitja. Letette a villáját, kiitta a teáját, majd felállt.

– Hová mész? – érdeklődött Traore.

– Beszélek Giannal.

Az asztalnál ülők kétkedő pillantásokat váltottak. Ők is próbáltak már kommunikálni az olasszal, tudták, milyen reménytelen ez.

– Akkor közöld vele, hogy addig ne jöjjön ki a műhelyéből, amíg nem készített magának egy új agyat is! – tanácsolta Hans.

– Átadom – ígérte Gerard, és Tamáshoz fordult. – Kösz a reggelit! – Azzal otthagyta az asztalt. Néhány lépés után azonban megtorpant: rezgést érzett a combjánál. A telefonja. Benyúlt a zsebébe, és előhúzta a készüléket.

– Ki az? – kérdezte Hans.

– George – válaszolta meglepetten, és fogadta a hívást. – Igen?

– Itt Peter! – hallatszott Hans másik testvérének vidám hangja a készülékből.

– Peter! Szia! Hanst keresed?

– Keresem egy fenét! Mondd csak, hol vagy most? A többiek is ott vannak veled?

– Igen, itt vagyunk a konyhában.

– Akkor hangosítsd ki a telefont, kérlek!

– Oké. – Gerard a hangszóró jelre kattintott, és a telefont az asztal közepére tette. – Ki vagy hangosítva.

– Remek! Nos, akkor köszöntök mindenkit! Fontos mondanivalóm van a csapat számára! Nem tudom, mesélte-e nektek kedves öcsém, hogy mit csinálunk mostanában. Egy igazán jelentős és nagyon-nagyon veszélyes feladatot látunk el! – Hatásszünetet tartott. A többiek kérdőn néztek egymásra. Az „igazán jelentős feladat” nem épp az a jelző volt, amit ők a csempészésre használtak volna.

– Jelentős feladatot? – kérdezte megbotránkozva Helen. – Így nevezed a csempészkedést?

– Csempészkedést? – Peter mintha nem hitt volna a fülének.

– Igen. Miért? Nem ezt csináljátok?

– Ki mondta nektek ezt a sületlenséget?

Mindenki a ledöbbent Hansra pillantott.

– De hát ezt mondtad! – hüledezett Hans; a lehetőség, hogy ezúttal talán ő az, akit átvertek, láthatóan megrémítette. – Tegnapelőtt, amikor beszéltünk!

– Valamit félreértettél, öcskös. Mi nem csempészünk.

– De hát…

– Akkor mit csináltok? – szakította félbe Gerard.

– Kémkedünk.

A társaság megnémult a döbbenettől.

– Hogy érted azt, hogy kémkedtek? – törte meg a csöndet Hans.

– Úgy értem, beépültünk az ellenség soraiba – mondta izgatottan Peter. – Az emberek, akik körülvesznek minket, mélyen benne vannak az illegális kereskedelem mocsarában. És most már mi is oda tartozunk!

– Más szóval csempészkedtek! – nyugodott meg Hans.

– Hans, az ég áldjon meg, te csak azt hallod meg, amit hallani akarsz? Épp azt magyarázom, hogy nem csempészkedünk! Mi csak úgy teszünk, mintha csempészkednénk! Ezt hívják kémkedésnek.

– Peter! Hangosítsd ki a telefont! – hallatszott George mély hangja a háttérből.

– Ez az idióta nem érti! – dühöngött Peter, de azért hallhatóan eleget tett bátyja kérésének.

– Sziasztok! – köszöntötte őket George.

– Szia, George! – mondta Helen. – Mi az igazság?

– Az igazság az, hogy csempészkedünk. Jó lenne azt hazudni, hogy azért vágtunk bele, hogy kémkedjünk nektek, de valójában nem volt más választásunk, kezdtünk kifogyni a pénzből.

– Tudtam, hogy Peter csak álmodozik! – csóválta a fejét rosszallóan Hans.

– Azért ez nem így van. Amit mondott, az nagyrészt igaz.

Hans arcára immár teljes zavar ült ki, de láthatóan a többiek sem értettek most már egy szót sem az egészből.

– Miről beszélsz, George?

– Sok embert ismertünk meg a munkánknak köszönhetően. Még nem tartozunk az igazán nagy játékosok közé, de tény, hogy valaminek a részévé váltunk.

– Valaminek, ami olyan, mint egy bűnszervezet? – Hans sokatmondón nézett Gerard-ra.

– Nagyon úgy tűnik.

Az asztal körül ülők feszülten néztek össze.

– Az Anakonda? – kérdezte Helen az izgalomtól a szükségesnél halkabban, és közelebb húzódott a telefonhoz. Gerard szíve reményteli kalapálásba kezdett.

– Valószínűleg.

– Egészen biztos! – pontosított Peter a háttérben.

– Most akkor valószínűleg – szólalt meg megvetően Jasper –, vagy egészen biztos?

– Száz százalék! – felelte Peter.

– George? – kérdezte Hans.

– Hát… Hallottunk valamit… Egy pletykát… Nem tudjuk, mennyire megbízható…

– Teljesen! – szögezte le ismét Peter.

– Mindenesetre eléggé forró nyomnak tűnik.

– Mi az? – kérdezte türelmetlenül Gerard. Hosszú hónapok óta vártak már valamilyen nyomra, nem akart kertelést.

– Van egy milliárdos, aki állítólag fegyvereket csempész a luxusjachtján Amerikából Angliába.

Gerard-ban izgatott öröm áradt szét. Anglia! Bider hazája! Vagyis, ha követhetnék a fegyverek útját, jó eséllyel megtudhatnák, hol van a bűnszervezet központja! Bruce-ék szüleit nem biztos, hogy ott tartják fogságban, de ki tudja! Bármi elképzelhető!

– Tudjátok, hol van most ez a luxusjacht? – kérdezte izgatottan.

– Elég béna kémek lennénk, ha nem tudnánk, nem gondolod? – kérdezett vissza Peter vigyorgó hangon.

– Az előbb hagyta el Havanna kikötőjét – válaszolta George.

– Havanna Kuba fővárosa – szúrta közbe az öccse.

– A neve Comet.

– Azt jelenti, Üstökös.

– Lehetne, hogy csak egyvalaki beszél? – vetette fel Hans.

George és Peter szinte egyszerre válaszoltak:

– Igen.

– Nem.

George sóhajtott.

– Nincs más nagy hajó a láthatáron, nem lesz nehéz megtalálni.

– Köszönjük! – mondta hálásan Gerard.

– Nem tesz semmit! – válaszolta Peter.

– Örülünk, hogy tudtunk segíteni – tette hozzá George. – Legyetek óvatosak!

– Ti is, George! – mondta rögtön Helen. – De tényleg! Nagyon veszélyes, amit csináltok! Jobb lenne, ha csempészés helyett keresnétek valami rendes munkát!

– Miattunk ne aggódjatok! – hallatszott Peter könnyed hangja a készülékből. – Távol tartjuk magunkat a veszélytől. És most egy darabig nem is fogunk bevállalni munkát. A pénz, amit összegyűjtöttünk, hosszú időre elég.

Helent szemlátomást nem győzte meg a fiú túlságosan, de nem mondott semmit.

– Na, majd beszélünk! – búcsúzott Peter.

– Sok sikert! – tette hozzá még utoljára George, aztán a vonal megszakadt.

A fiúk és Helen izgatottan néztek egymásra. Gerard el sem hitte, hogy hónapokon át tartó semmittevés után a küldetésük végre ténylegesen elkezdődik. Végre egy nyom, ami elvezetheti őket oda, ahova még Curamoto sem jutott el: az Anakonda központjába!

– Gianluca nem fog örülni – törte meg végül a csöndet Hans. – Kénytelen lesz előbújni a rejtekhelyéről.

2. fejezet

A TENGERPARTI VILLA

Sebesen közeledtek a tenger felé, szinte zuhantak. A biztonsági öv Gerard mellének feszült; összeszorította a fogát, kezével széke karfáját markolta, s közben az ablakon keresztül a közeledő kékséget nézte. Úgy tűnt, bele fognak csapódni. Ám Gianluca hirtelen felhúzta a repülő orrát – Gerard az ülésébe nyomódott, a mellette ülő Helen felsikkantott, a túloldalán lévő Hans pedig felnyögött –, és a Skyram lelassult a levegőben, mint a szárnyát kitáró madár. De ennek „a madárnak” a szárnyát nem láthatta senki. Se Gerard innen, a gépről, se valaki lentről, a jachtról, mert láthatatlan volt.

Hans németül igencsak cifrákat mondhatott a hanglejtése alapján, Helen pedig mérgesen nézett Gerard-ra.

– Ezt direkt csinálta! – fakadt ki. – Bosszú volt, amiért megzavartuk a munkában!

Gerard biztos volt benne, hogy igaza van. Miután szóltak Gianlucának, hogy meg kell keresniük az Üstököst, és követni Angliába, teljesen megvadult: kirontott a műhelyéből, átviharzott az utastéren és a klubszobán, majd a szemközti pár lépcsőn felrohant a pilótafülkébe. Ebből már lehetett sejteni, hogy gond lesz, de a felszállás utáni hosszú, békés repülés elfelejtette Gerard-ral aggodalmát.

– Egyszer meg fogunk dögleni a hülye hobbija miatt! – dühöngött Hans.

– Nem hülye a hobbija – kelt az olasz védelmére a folyosó túloldalán ülő Tamás meglepően nyugodt hangon. – Túlzásba viszi, az igaz, de azzal, amit csinál, szerintem nincs gond, hiszen… – lesütötte a szemét, a hangja egyszerre megint bizonytalanná vált –, amiket készített… A repülő autó… a hangtalan hajszárító… az okosórád…

– Kacatok! – vágta rá Hans. – Én nem akarok kipurcanni egy zenélőlámpa vagy valami hasonló hülyeség miatt!

– Lehet, hogy amin most dolgozik, az valami… valami más – vetette ellen Tamás. – Valami fontos.

– Miért nem derítjük ki, hogy mi az? – kérdezte a mellette ülő Traore. – Nézzünk be a műhelybe, most nincs ott!

– Már megtettem – hallatszott a hátuk mögül egy könnyed hang.

Megfordulva a Gianluca műhelyéből kilépő Jaspert pillantották meg.

– Te bementél… Bementél Gian műhelyébe? – hüledezett Tamás.

– Jól látod – felelte a fiú, mintha mi sem lenne természetesebb.

– És? – szólalt meg hosszú, döbbent csönd után Helen. – Mit láttál?

– Egy fekete dobozt, amiből csomó zsinór lóg ki.

Szavait zavart hallgatás követte.

– Szóval továbbra sem tudjuk, mit készít – állapította meg Gerard.

Jasper a fejét rázta.

– Nem baj! – mondta Gerard, majd – mivel szintben haladtak tovább – kicsatolta a biztonsági övét, és felállt. – Egyszer majd úgyis elárulja.

Alighogy átmentek az utastér és a klubszoba közti kis előszobába, szembe találták magukat a sebesen közeledő olasszal.

– Gian! – kiáltott fel Hans. – Kösz, hogy kis híján kinyírtál minket!

– Szívesen – felelte a fiú hidegen, és szó nélkül átvágott közöttük.

– Nem maradsz velünk egy kicsit? – szólt utána kedvesen Helen.

– Dolgoznom kell! – kiáltotta vissza ingerülten az olasz.

– És a Skyram? – kérdezte Gerard.

– Követő üzemmódra állítottam – fordult vissza Gian már a műhely ajtajában. – A jacht tempójában halad. Csak akkor változtat irányt, ha valamilyen közeledő légi járművet érzékel. Három napnál hamarabb biztosan nem érkezünk meg Angliába, úgyhogy addig nyugodtan békén hagyhattok. – Azzal jeges tekintettel becsapta maga mögött az ajtót.

A fiúk és Helen összenéztek.

– Ez hosszú beszélgetés volt – mondta Hans.

– És tartalmas – bólintott Gerard. Alighogy ezt kimondta, a telefonja váratlanul remegni kezdett a zsebében. Előhúzta. Üzenete jött, a feladó ismeretlen. Megnyitotta.

A szülőket egy tengerparti villában tartják fogságban. Egyelőre csak ennyit tudtam meg. Az ügynök

Gerard-nak többször is el kellett olvasnia az üzenetet, mire felfogta, mit jelent: Curamoto kéme még mindig be van épülve az Anakondába! Nem hagyott fel a megbízatásával, amikor a vezére meghalt! És most kapcsolatba lépett vele! De hát hogyan? Hogyan feledkezhetett meg róla, hogy van egy beépített emberük? A szíve hevesen dobogott. „A szülőket egy tengerparti villában tartják fogságban.” Ez semmi! Persze, hogy semmi, de amit jelent, az mindennél több, mert a kém életben van, és segít nekik!

A jachtot csak a pilótafülkéből lehetett látni, úgyhogy Gerard a következő napokban gyakran ült be Gianluca kényelmes székébe, hogy nézze a hatalmas, fehér hajót, amint hosszú csíkot húzva maga után szeli a végtelen Atlanti-óceánt. A harmadik nap reggelén, mikor már látszott, hogy Plymouthban akar kikötni, szóltak Gianlucának, aki bár megint nagy dérrel-dúrral jött elő műhelyéből, azért megtette, amire kérték: keresett egy elhagyatott területet a kikötő közelében, majd leereszkedett a Skyrammel, persze továbbra is láthatatlanul.

Gerard ezután késlekedés nélkül az első emeleti fegyverraktárába ment, ahol lőfegyverek, töltények, szúrófegyverek, robbanószerek és nyomkövetők széles választéka sorakozott a falakat teljesen beborító polcokon. Ennek a helyiségnek a hátuljából nyílt jobbra az orvosi szoba, tele mindenféle gyógyszerrel, méreggel, betegséget kiváltó koktéllal, a törések meggyógyítására alkalmas, henger alakú Csontforrasztókkal, a kificamodott végtagokra feltehető Gyógyrögzítőkkel, valamint (az elhunyt Crastonnak köszönhetően már jól ismert) Gyógymedencékkel. Balra pedig a konditerem adatrögzítős súlyzókkal, céltáblákkal és a bokszzsákoknál sokkal praktikusabb Ütésmérő Táblákkal, amik folyamatosan elemezték az ember teljesítményét.

Néhány fegyvert magához vett, motorosruhába bújt, majd a garázsba sietett, és motorra ült. Örült neki, hogy végre egy újabb, izgalmas feladat elé néz. Hans is bejelentkezett rá, de a többiek szerencsére őt túl meggondolatlannak tartották egy ilyen akcióhoz. Helen ezután kinyitotta neki a távirányítós garázsajtót, ő pedig a kikötőbe robogott, hogy ott várja meg az Üstököst elrejtőzve.