Első fejezet

NÁR TÜZE

1.

TOPHÁNE, EDIRNE, SZERÁJ, TÖRÖK BIRODALOM,
A HIDZSRA 856. ÉVE, DZÚ L-HIDDZSAT HÓNAP 16. NAPJA[1]

A szultán még soha életében nem látott ekkora ágyút, és el sem tudta képzelni, hogy bárki képes ilyen gigászt önteni.

Már messziről látta, ott állt a Bazileosz a topháne kapujában, irdatlan fatalpakon, és fekete szája egyenesen a palotára meredt.

– Hát megcsinálta… – suttogta Mohamed maga elé. – Mégis megcsinálta a kurafi!

A Marica folyó partján épült ágyúöntő műhely körül mocskos volt a föld a salétromrakásoktól. A kénes hordók körüli szürke por fekete sárrá dagadt a hátsó traktusból kieresztett, még gőzölgő víztől. A fák és a fű kiveszett jó ötvenöles körben, a valaha oly kedves, üde zöld mezőket idomtalan kráterek és a hibás öntvényeket elnyelő gödrök borították, tele kicsorbult, eldeformálódott vas- és bronzdarabkákkal, valamint rozsdálló öntvénykezdeményekkel. A talaj a salétromrétegtől itt-ott oly fehér volt, mintha hó lepte volna be – a ráterített zöld szőnyeg oda nem illő tarkasággal hullámzott keresztül rajta.

Mohamed megborzongott, összébb húzta magán díszes csemeletköntösét, miközben a szőnyegen lépdelt egyre közelebb a műhely felé. Nár tüzét[2] idéző lángok csaptak fel a roppant pavilon mélyéből, s nyomában sűrű gőz és zsíros, bodorodó füst ömlött a kristálytiszta égbolt felé. A műhelyben most is öntötték a kisebb öblű ágyúkat – de a szultán és kísérete a már kész gigászra volt kíváncsi.

– Még a Cihan-numa Kasrı[3] ablakaiból is látni ezt a förtelmet! – zsörtölődött Candarli Halil pasa, a birodalom nagyvezírje. Szakállában már jóval több volt az ősz szál, mint a fekete, de dús szemöldöke még mindig szurkos sávvá húzódott, ahogy szúrós tekintetét a műhely előtt várakozó ágyúöntőmesterre vetette. – Ez a magyar megfertőzi a város levegőjét!

Mohamed eleresztette füle mellett a megjegyzést. Megszokta már, hogy a nagyvezír minden alkalmat megragad, hogy az általa szorgalmazott újításokat ócsárolja, vagyis inkább – tekintettel az uralkodó morózus hangulatváltásaira – morogva kritizálja. A szultán által megrendelt flotta sem nyerte el a tetszését, ez a csakugyan iszonytató szörnyszülött pedig nyilvánvalóan babonás rettegést váltott ki belőle. A maga módján régimódi ember volt, a birodalom létrehozóinak, a szeldzsuk-oszmán törzsi nemességnek büszke leszármazottja, aki szíve szerint még mindig úgy harcolt volna, ahogy a pusztákat keresztül-kasul beszáguldozó őseik tették valaha. Csakhogy Mohamed már az új korok emberének tartotta magát, ráadásul csak részben volt török. Az anyja valahonnan épp a magyar pusztákról származott, közönséges rabszolga volt, egyik nagyapja pedig – kárhozat, ezerszer is kárhozat! – egy nyomorult konstantinápolyi zsidó. Persze ez az ő titka marad, immár bizonyosan, míg világ a világ.

– Ez a magyar nem mérgezi meg a levegőt – vigyorodott vezírére a szultán. – Viszont, ahogy látod, megöntötte nekünk az ágyút, amit ígért. Nézd, pasa! Hát nem csodálatos?

Csakugyan, a topháne hatalmas kapuján kifelé kandikált a frissen öntött fegyver, hatalmas szájának sötétje elnyeléssel fenyegette a környéket. Csillogó, irdatlan jószág volt, földbe döngölt faállványokon nyugodott, s akkorának tűnt, mint egy tengeri szörnyeteg, amiről az óceánok vándorai regélnek hagymázas, rémálomszerű történeteikben.

Halil megborzongott.

– És ha majd ez is felrobban, mint az a másik?

Mohamed nagyot sóhajtott.

Hát éppen ez az! Erre kíváncsi most mindenki. A flotta építése és ez az iszonytató monstrum sokkal több pénzt emésztett fel, mint amit eredetileg rászántak, de a hajók legalább már javarészt elkészültek, és kifutásra készen ott horgonyoztak Gelibolu[4] kikötőjében. De ez a gigász? Az összes eddigi kísérlet kudarcot vallott; hol a hatalmas öntőmedencékből fröccsent a munkásokra az izzó folyadék, hol a kész ágyúcső repedt meg a hűtés során, vagy épp kipróbáláskor, fémrepeszek százaival tépve cafatokra a közelben állókat.

De ez most csakugyan készen állt. Legalábbis nagyon úgy tűnt; feketére festett, roppant csövét három szakaszban öntötték ki, s most összecsavarva, irdatlan méreteiben tündökölve ott várta a látogatókat. Csőperemére perzsa Korán-idézeteket pingáltak aranyos festékkel, ez volt egyetlen dísze.

Tüzes Orbán elégedetten várakozott az érkezőkre a topháne kapujában. Meghízott, mióta az oszmán kosztot ette, terebélyes pocakját, cingár lábait vastag, nyakba akasztott nemezköntös takarta. Haja erősen meggyérült, szemei vizenyősen csillogtak táskás szemhéjából. Mindene megvolt itt, bora, étke, készséges rabszolganői. Már csak a dicsőség hiányzott, és a bizonyosság.

A bizonyosság, hogy csakugyan ő a világ legjobb ágyúöntőmestere.

A szultán és kísérete szótlanul megálltak előtte. Nem néztek rá, minden szempár a Bazileosz ágyú roppant csövére meredt. Elhűlve bámulták, s mi tagadás, a falrontó szörnyeteg felülmúlt mindent, amit eddig láttak. Ami elképzelhetetlennek tűnt, most íme, itt állt előttük teljes valójában; négy és fél ölnyi fémcső, fala tizennyolc hüvelyknyi.[5] A szájába egy megtermett férfi kényelmesen beleguggolhatott volna.

– Két hetet késtél! – nézett az ágyúöntőmesterre szigorúan a szultán. – Azt ígérted nekem…

– Amit ígértem, megvalósítottam. Itt van! – hajolt meg Tüzes Orbán mosolyogva, még azt az arcátlanságot is megengedve magának, hogy az uralkodó szavába vágjon. A mellette álló tolmács hadarva fordított. – A világon még soha senki nem öntött ekkora ágyút, fényes tekintetű szultán. Igyekeztem, ahogy tudtam, ám váratlan akadályok sora hátráltatta munkámat. De most elkészültem, napok óta nem aludtam. Itt van! A Bazileosz a tiéd, készen áll rá, hogy lerontsa Konstantinápoly falait!

Mohamed bólintott, felpillantott a monstrumra.

– Háromszor annyi aranydukátomba került ez a jószág, mint amiről eleinte szó volt.

Tüzes Orbánnak a szeme sem rebbent.

– De háromszor olyan messzire lehet vele lőni, mint amit először ígértem.

– Csakugyan? Kipróbáltátok talán?

– Azt parancsoltad, uram, hogy látni akarod, amikor az első lövést leadjuk. Az ágyú készen áll. Több kisebb löveget öntöttem már neked, és amint látod, most is folyamatosan öntjük az újabb ágyúkat.

Mohamed bólintott. A topháne belsejében a kohók izzottak, a munkások gomolygó, forró ércet eresztettek egy hatalmas öntőformába; a sistergő levegő megcsapta az arcukat.

– Itt van hát! – mosolygott kísérőire a szultán. – Ez a nap is eljött!

Halil pasa rosszallón dörmögött valamit az orra alatt, Zaganos, Ibrahim és Seháb ed Dihn azonban elragadtatással bólogattak.

– Allah legnagyobb dicsőségére!

– Insallah!

Csupán két arcról nem lehetett leolvasni semmiféle érzelmet: Vlad herceg és Eliez bég arcáról. Utóbbi lesütötte a szemét.

– Mi a véleményed, nemes bég? – lépett hozzá Mohamed. – Alkalmas lesz ez az ágyú Konsztantinije falainak lerontására?

Eliez felpillantott.

– Sejtelmem sincs, szultánom. De azt bizonyosan állíthatom, hogy ez a magyar megdolgozott a pénzéért. Itt voltam minden áldott nap, és megbizonyosodtam felőle, hogy éjt nappallá téve fáradozik. Innentől Allah kezében vagyunk; a Bazileosz ágyúnak működnie kell…

– Ajánlom is, hogy működjön! – komorult el Mohamed. – Mert azon a vagyonon, amit ráköltöttem, egy kisebb sereget állíthatnék fel idegen zsoldosokból.

Eliez nem felelt. Ugyan, mi értelme lenne elbeszélni azt a tengernyi küszködést és szenvedést, amit az ágyúöntők éltek meg, hogy ma elbüszkélkedhessenek a Bazileosszal? Amikor a szultán parancsára először itt járt, hogy ellenőrizze a munkálatokat, a környék még édeni szépségében pompázott. De aztán sorra érkeztek a faszén- és salétromszállítmányok – utóbbi pimasz módon a szerbek segítségével Nándorfehérvár környékéről származott. Szekereken hozták a ként, az ónt, s amint a salétromgyárak és a lőpormalmok a topháne közelében működni kezdtek, az ég fokozatosan elszürkült, a növények sorvadni kezdtek.

Orbán emberei értették a dolgukat. Akadtak köztük ugyan muszlimok, de a többségük keresztény volt, német, genovai, néhány velencei és pár szerb. Nem igazán ismerték egymás szavát, de Orbán tekintélye és ellentmondást nem tűrő stílusa minden nehézségen átsegítette őket.

A magyar mester először is megmutatta az embereinek, hogyan készítsék el a puskaport. A kénből, salétromból, faszénből a topháne mögötti mezőn kevertek masszát, abból formákban pogácsát gyúrtak, amit kiszáradás után szemcsésre őröltek. Az így nyert lőpor izzó hevességgel gyulladt meg, robbanásszerűen égett, és sokkal messzebbre röpítette az ágyúgolyót a korábban használt, „lomha” puskapornál.

A szultáni udvar és a hadsereg ellátmányt biztosító alakulatai példás gyorsasággal megszerveztek mindent. Kő és gránit ágyúgolyókat a Fekete-tenger partvidékén működő kőbányákból, ként Kastamonuból, ónt Perzsiából és még messzebbről, az indiai határvidékről, tört bronzot pedig a Balkánról szállítottak Drinápolyba.

Utóbbit keresztény templomok harangjai formájában – ezen sem a szerb, sem az itáliai ágyúöntők nem ütköztek meg; előfordult, hogy odahaza is ilyesmire kényszerültek korábban. A török topcsik meglehetősen találékonynak bizonyultak a keresztényektől eltanult fortélyok terén. Gyorsan tanultak, és szemmel láthatóan hatalmas örömüket lelték abban, hogy a megöntött, gigászi ágyúk játszi könnyedséggel rombolják le a korábban sérthetetlennek bizonyuló ellenséges várfalakat.

– Konstantinápoly falai vastagabbak minden más erősségnél, amit iszlám seregek eddig ostromoltak – mondta a szultán. – Ennek az ágyúnak képesnek kell lennie lerombolni azokat a falakat is.

– Készen állunk a próbalövésre – vigyorgott Tüzes Orbán. – Ami tőlem tellett, megtettem! Javaslom, uram, vontassuk az ágyút olyan helyre, ahol nem okozhat gondot akkor sem, ha esetleg felrobbanna…

– Felrobbanna? – vonta fel a szemöldökét Mohamed. – Ennek az ágyúnak működnie kell! Érted?

– Természetesen, szultánom, de váratlan akadályok mindig közbejöhetnek! Az érc tisztasága, a hajszálrepedések a cső felszínén… Ne feledd, legalább fél évre lett volna szükség ahhoz, hogy biztonságosan megönthessem ezt a csodálatos fegyvert. Jó eséllyel persze most is működni fog, de…

– Nem, barátom! – tette a vállára a kezét a szultán. – Mind a ketten ott leszünk, amikor a Bazileoszt először elsütjük. Sőt… A díván minden tagja is ott áll majd mellettünk! Az egész udvar. Mindenki.

Halil pasa felkapta a fejét.

– De szultánom…

– Talán félsz, kedves pasa? – villant a nagyvezírre Mohamed tekintete. – Azt hittem, hadaim legfőbb parancsnoka ennél azért bátrabb…

– Emlékezz, uram, sok évvel ezelőtt nem messze egy másik ágyút próbáltunk ki – hebegte Halil. – Azt is gyaur tüzérek öntötték. Darabokra robbant, és megölt… sok embert…

A szultán elmosolyodott.

– Hogyan is felejthettem volna el… Véletlenül azok a tanúk is meghaltak a robbanásban, akiket ellenem gyűjtöttél, hogy letehess a trónról. Igaz-e, pasa?

Halil elsápadt; hiba volt felemlegetni azt a rettenetes napot.

– Immár mindent egy lapra tettünk fel – jelentette ki Mohamed kevélyen. – Én leszek az a hadvezér, barátaim, akiről a próféta azt jövendölte, hogy elfoglalja a hitetlenek fővárosát, Konsztantinijét. Ehhez pedig ilyen ágyúkra van szükségem. Hát hol van a hitetek? Menjünk! Legyünk szemtanúi Allah rég kinyilatkoztatott akaratának!

Zaganos pasa sokatmondó pillantást vetett Eliez bégre, és amikor közel sodródott hozzá, a fülébe súgta:

– Mennyi az esélye, hogy az ágyú működni fog?

A bég vállat vont.

– Az elmúlt hetekben három újonnan öntött cső robbant szét. Mind a háromnak szemtanúja voltam; aki közel állt hozzá, azt cafatokra szaggatták a fémdarabok, és szénné perzselték a lángoló lőporfelhők.

Zaganos a fejét ingatta.

– Reméltem, hogy megnyugtatsz majd.

– Mindannyian Allah kezében vagyunk, pasa!

2.

A Bazileosz ágyút a szultáni palota kapujának közelében állították fel, hogy a város lakói és különösen a közelben állomásozó janicsár dzsemáatok legénysége is jól hallhassa, amikor az égő, sistergő kanóc meggyújtja majd a roppant csőben lefojtott puskaport.

A szultán kihirdettette szerte a környéken, hogy mindenki számítson a Bazileosz bemutatkozására. „Oly dörrenés és mennydörgés leend, mintha az ég készülne leszakadni, minden igazhitű éppen ezért készüljön, s ne érje váratlanul az isteni robajlás. Az állapotos asszonyoknak ajánlatos messzire kerülni a lövés helyét, nehogy elvetéljenek a szultán új fegyverének dübörgésétől…”

Másnap Mohamed és az udvar előkelői már jóval a megadott időpont előtt ott sorakoztak a kapunál. Tüzes Orbán a gigászi ágyút gyalulatlan fatalpakra helyeztette, hátsó végéhez pedig gyapotbálákkal megerősített bakokat rakatott, bár sejtelme sem volt róla, egy ekkora ágyú mekkorát rúg majd vissza, amikor kiöklendezi roppant torkán ágyúgolyóját.

Már ha sikerül egyáltalán elsütni…

Amikor Mohamed és kísérete megérkezett, Tüzes Orbán már minden ízében reszketett.

– Mi bajod, barátom? – nevetett rá a szultán. – Félsz talán? Hisz jó előre minden meg van írva Allah könyvében. Semmi nem történhet ma itt, ami nem az ő akarata szerint történik.

– Uram, én a tudomány embere vagyok – hajolt meg esetlenül Orbán. – Én a vasban, a bronzban, a kénben és a tűzben hiszek. És tudom, hogy több időre lett volna szükség egy biztonságos fegyver megöntéséhez.

– Akkor talán mind a te kezedben vagyunk? – Mohamed jóindulatúan megveregette a vállát. – Te nem bízol Allahban, és nyilvánvalóan a keresztények istenében sem. Viszont én bízom benned. És bízom Allah bölcsességében és szent akaratában.

Intett, mire a díván tagjai egészen közel sorakoztak fel a Bazileosz két oldalán.

– Jöjj, Halil, úgy illik, hogy a fővezírem álljon közvetlenül a cső mellett! – mutatta a helyét Mohamed. – Én majd ide, a másik oldalra állok. Zaganos, Ibrahim, Seháb ed Dihn, Karadzsa, ti szorosan mellém jöjjetek.

Tüzes Orbán kissé arrébb szeretett volna somfordálni, de Mohamed nem engedte.

– Itt állsz, közvetlenül az oldalamon. Egy tapodtat sem mozdulsz mellőlem!

– De uram…

– Ha felrobban, senki se maradjon életben.

– Bölcs dolog ez, fényes tekintetű szultán? – súgta a fülébe Zaganos pasa. – Én szívesen hozzá is kötöztetem magam ehhez a szörnyeteghez, de neked nem szabadna kockáztatnod az életedet!

– Hát nem érted, Zaganos? Ez a hadjárat az életem. Vagy beveszem Konstantinápolyt, vagy nem vagyok érdemes az életre. Ma, itt, kiderülhet Allah akarata. Vagy a kezünkbe adja a legpusztítóbb fegyvert, amit valaha hátán hordott a föld, vagy cafatokra tép minket.

– De uram… A birodalom jövője…

– Ne félj, barátom! A birodalom jövője én vagyok. És én hiszek. Hit nélkül nincsen győzelem.

Zaganos a fejét csóválva lépett hátra, de aztán megnyugodott. Hát nem Mohamedre tette fel az egész életét? Együtt győzedelmeskednek, vagy együtt vesznek el.

Eközben Tüzes Orbán szász segédei megtöltötték az ágyút puskaporral, míg a ráják egy gigászi márványgolyót görgettek a Bazileosz szájához. A golyó Orbán számításai szerint ezer bécsi font súlyú volt.[6]

– Mégiscsak ajánlatosabb lesz hátrébb húzódnunk, fényes tekintetű szultán – tett egy utolsó kísérletet az ágyúöntőmester. – A robajlás könnyen vért fakaszthat a fülünkből.

– Hallani akarom Allah moraját – felelte Mohamed. – Hozzatok gyapotgolyóbisokat, amiket a fülünkbe dughatunk! Gyorsan! Ne húzzátok tovább az időt!

Halil egykedvűen állt az ágyú jobb oldalán, kezét rezignáltan a roppant csövön nyugtatva, és magában imádkozott. A szultán biztatón rámosolygott.

– Ne félj, läla! Ez a szörnyeteg fogja térdre kényszeríteni a görögöket, vagy semmi!

A fővezír nem felelt. Lelke mélyén még mindig biztos volt benne, hogy esztelenség erre az ostromra egyetlen gondolatot is áldozni. Konstantinápoly az örök város. Konstantinápoly bevehetetlen.

– Hiába próbálták azokat a falakat elfoglalni oly sok nép fiai, szultánom. Nekünk sem sikerült soha. Legutóbb éppen atyád…

– Én nem az atyám vagyok – villant Mohamed tekintete. – És sokkal jobban felkészülök a feladatomra, mint ő vagy a többi oszmán hadvezér, vagy az arabok, a bolgárok, a hunok, a perzsák, vagy az avarok, vagy akár az oroszok.

– A keresztények elfoglalták – bukott ki a meggondolatlan riposzt Halil száján, de már abban a pillanatban tudta, hogy hibát követett el.

– No, látod! – mosolygott rá Mohamed. – Ha nekik sikerült, nekünk is sikerülhet!

Meghozták a gyapotlabdacsokat, és mindenki gondosan a fülébe dugdosta őket, aztán lejjebb cibálták a turbánjaik szélét, hogy az is védje a fülkagylójukat. A közelben kisebb tömeg verődött össze, és a városfalak megerősített szakaszain is fürtökben lógtak az emberek.

A szultán nagy levegőt vett.

– És most szabadítsd el Allah haragját, magyar!

Tüzes Orbán sápadtan lépett oda az ágyú gyújtólyukához. A szász tüzérek óvatosan elaraszoltak mellőle, rájuk ügyet sem vetett senki. A mester kezében felszikrázott a meggyújtott kanócbot vége.

– Akkor hát…

Csak remélni merte, hogy a hatalmas márványgolyó szorosan ül a lőporkamrán, és azt is, hogy az öntvény nem hibás, nincsen a csövön hajszálrepedés, mert akkor…

A kanóc felsistergett, ahogy a tűz a Bazileosz toroklyukához ért. A sistergés tompa sziszegéssé erősödött.

Orbán ellépett az ágyútól. Tekintete önkéntelenül is a szultánra tévedt. Mohamed széles terpeszben állt, és előreszegezte tekintetét. Ajkán halvány mosoly játszott.

A következő pillanatban fülsiketítő robaj hallatszott, és a gigászi ágyú megremegett. A csövön vörös tűzköpet lövellt ki, s azonnal beborított mindent a sűrű, fojtó lőporfüst.

A föld reszketett. Halil pasa megszédült, és önkéntelenül is az ágyú csövének támaszkodott, de az olyan forró volt, hogy rögvest elkapta onnét a kezét, mert megégett a tenyere.

Ahogy a füst lassan eloszlott, mind dermedten álltak.

Az ágyú nem robbant fel, de széjjelrombolta a gyapotbakokat, és legalább két öllel hátrébb siklott, jókora árkot mélyítve a földbe.

Mohamed végigpillantott a többieken.

Ők is ezt a belülről jövő, iszonytató remegést érezték a gyomrukban? Mintha egy láthatatlan kéz úgy megragadta és megrázta volna a csontjaikat, hogy alig bírtak talpon maradni.

– Hol a lövedék? – kérdezte a szultán, de nem hallotta a saját hangját.

Oldalra nézett, s látta, hogy Zaganos pasa füléből vér szivárog. A pasa kiabált valamit, de Mohamed azt sem hallotta.

Csak zúgást, ütemes, lüktető zúgást.

Mégis elvigyorodott.

A Bazileosz kétségkívül működött; a márványgolyó tán még most is süvít valahol.

– Milyen messzire repült? – kérdezte Tüzes Orbántól.

Az ágyúöntőmester válaszolt valamit, de a tolmács karattyolását sem hallotta.

– A lovamat! Gyorsan!

Pillanatokon belül nyeregbe pattant, és már száguldott is arra, amerre az ágyú csöve meredt. Mámorosan sarkallta gyorsabb vágtára heréltjét, de így is beletellett némi időbe, mire megpillantotta a kisebb csődületet a Yambol felé vezető út mentén, a mezőn, nem messze egy rozoga kunyhótól. A márványgolyó negyed mérföldre repült, és csaknem hat láb mély[7] gödör alján hevert, még mindig füstölögve.

A szultán odarohant, és örömében lehuppant a gödörbe, egyenest rá a még áthevült golyóbisra.

A közelben álmélkodó pásztorok hajlongva ismerték fel benne az uralkodót.

– Láttátok? – nevetett rájuk Mohamed. – Ez Allah haragja. Allah ökle le fog sújtani a megátalkodottakra!

A pásztorok visszanevettek rá, noha nem értettek semmit.

Ekkor ért oda hozzájuk Vlad és Eliez bég; mindketten elismerően bólogattak a gödör mélységét látva.

– Mégiscsak érti a dolgát ez a magyar! – jegyezte meg a bég. Vlad arcáról az égvilágon semmit sem lehetett leolvasni, de amikor a karját nyújtotta Mohamednek, nem átallotta megjegyezni:

– Túl nagy kockázatot vállaltál, uram!

A szultán leporolta fényes öltözékét.

– Kockázat nélkül nincs győzelem!

3.

A Bazileosz próbalövését két mérföld távolságban is hallani lehetett. Drinápoly lakóit rettegéssel töltötte el az égzengés és visszhangja, hisz nem mindenki értesült róla, hogy mi készül a kapunál. Sikoltozó nők, reszkető gyermekek rohangáltak az utcákon, mert azt hitték, leszakadt az ég. Kisvártatva azonban a szultán hírnökei száguldottak végig az utcákon, megnyugtatva mindenkit, hogy csupán az iszlám hadainak új ágyúját próbálták ki az imént.

A Bazileosz híre napokon belül Konstantinápolyba is eljutott; néhány görög kereskedő és a császár követei is hallották a pokoli dördülést, és amikor beszámoltak róla Konstantin császárnak, az leroskadt trónszékére.

– Azt mondjátok, az Orbán nevű magyar öntötte nekik azt az ágyút?

– Azt is és még sok másikat. Meg kellett volna tartanunk szövetségesül ezt az Orbánt, felség!

A császár nem felelt.

Persze hogy meg kellett volna tartaniuk… Soha nem lett volna szabad elengedni. Valahonnan pénzt kellett volna szerezni, hogy megfizessék szolgálatait. Végtére is a magyar nála jelentkezett először. Neki ajánlotta fel szolgálatait, de ő nem vette komolyan.

Most pedig…

Sorra önti az ágyúkat, melyek néhány hónap múlva Konstantinápoly falaira fogják ontani lövedékeiket.

– Készüljetek! – mondta tompa, fásult hangon a császár. – Készüljetek, mert hamarosan nyakunkon a végítélet!

4.

EDIRNE, SZERÁJ, TÖRÖK BIRODALOM,
A HIDZSRA 856. ÉVE, DZÚ L-HIDDZSAT HÓNAP 17. NAPJA[8]

A palota ablakain hideg, sápatag téli napfény csorgott be. A szultán a díván ülését az új koğuşok[9] egyikében tartotta, ide hozatta át teknősbékapáncél-berakásokkal ékes trónusát. A díván tagjai a lépcsők alján, két sorban álldogáltak a régi, megszokott rendben; egyik oldalon Halil pasa és a régi szultán, Murád hű emberei, a másik oldalon Zaganos, Ibrahim, Seháb ed Dihn és a feltörekvő új nemzedék tagjai, többnyire görög, albán, szerb és bosnyák renegátok, kik mind kereszténynek születtek, s így lettek az Oszmán Birodalom legmagasabb tisztségeinek viselői.

Mohamed elgondolkodva bámulta a mozaikos padló jól ismert ábráját, Konstantinápoly térképét a két embersor között. Az utóbbi napokban szinte egyáltalán nem aludt, s most, hogy a magyar ágyúöntőmester gigászi lövege működőképesnek bizonyult, felvillanyozva forgatta elméjében az újabbnál újabb terveket.

– Jól tudjátok, miért hívtalak benneteket össze – kezdte, miután megdörzsölte véreres szemeit.

– Nyilvánvalóan a végső döntést szeretnéd meghozni, fényes tekintetű szultán – hajtott fejet Halil, de Mohamed türelmetlenül leintette.

– A végső döntést már rég meghoztam, elfelejtetted tán, läla? Azon már nem változtatok.

– De még annyi minden közbeszólhat, uram! – erősködött a fővezír. – Az én dolgom az, hogy megfontolt döntésre intselek.

– Ugyan, mi szólhatna közbe? Anatóliában és Ruméliában már verbuválják a seregemet, a janicsár dzsemáatok reggeltől estig gyakorlatoznak. Baltaoğlu Szülejmán pedig erejét megfeszítve készíti fel indulásra az új flottámat Gelibolu partjainál.

– Úgy értem, szultánom – hebegte Halil –, hogy egy ilyen jelentős hadművelet csak akkor indítható meg, ha minden csillag szerencsés konstellációban áll felettünk.

Mohamed türelmetlenül hátradőlt a trónon.

– Mire gondolsz, tanítóm?

– Arra, uram, hogy csak akkor szabad megindítanunk az ostromot, ha biztosak lehetünk benne, hogy a hitetlenek nem támadhatnak hátba minket. Az itáliai városok…

– Ugyan! – csattant fel a szultán. – Venedik és Cenova erőit lekötik a saját kis civódásaik. A pápa pedig gyenge ahhoz, hogy olyan flottát szereljen fel, amely érdemi segítséget hozhat a Yunanistannak.[10]

– Alábecsülöd Konsztantinije megtámadásának hatását, szultánom – hajtott fejet a fővezír. – Ha nyugaton értesülnek róla, hogy csakugyan megindítjuk az ostromot, attól tartok, félreteszik valamennyi ellentétüket, és gyorsan rendezik a soraikat. Márpedig egy új keresztes hadjárat ellenünk végzetes lehet.

Az idősebb dívántagok egyetértőn bólogattak, Zaganos és Seháb ed Dihn felháborodottan morogtak egymás között.

– Már az új erődünk megépítése a Polisz fölött is hatalmas felháborodást keltett – tette hozzá Halil. – Fiatal vagy még, uram, nem tudhatod, hogy a diplomácia milyen apró tényezőkön múlik.

Mohamed arcáról semmit sem lehetett leolvasni, az viszont árulkodó volt, hogy pillantása az ajtóban őrködő Dracul-oğlura siklott. A vlach vajdafi visszanézett rá, s ajkán mintha ördögi vigyor terült volna szét.

– Különös – mondta mélázó hangon a szultán. – Most, hogy hallgatlak, eszembe ötlött, mit tartanak felőled, kedves tanítóm. Hallottad talán te is?

Halil meghökkenten nézett fel rá.

– Van, aki úgy hív a hátad mögött, hogy Halil, a görög. Tudod, miért?

– Sejtelmem sincs, uram – hazudta a fővezír. A többiek olyan kicsire húzták össze magukat, amilyen kicsire csak tudták.

– Edirne-szerte beszélik, hogy évek óta a konsztantinijei császár tömi tele a zsebedet arannyal. Hogy rendszeres juttatást kapsz Konstantintól azért, hogy itt, a dívánban megakadályozz minden olyan döntést, amely káros és aggályos lehetne a görögök számára.

Halil pasa ajkai remegni kezdtek.

– De szultánom… Ez aljas rágalom…

– Csupán az a kérdés foglalkoztat – folytatta Mohamed –, hogy miért terjesztik rólad eme rendkívül nyugtalanító szóbeszédet. Én persze tudom, hogy miként eddig, úgy most is az utolsó lélegzetedig hű vagy szultánodhoz. Nem igaz, Halil?

A fővezír jónak látta hasra vágódni, és homlokával megérinteni Mohamed sáfrányszín saruját.

– Életem a tiéd, uram! Atyádat is híven szolgáltam az utolsó leheletéig.

– Ó, igen, emlékszem! Még akkor is, amikor már én voltam a szultánod… De fátylat rá, Halil! Azok az idők elmúltak.

A fővezír nem merte felemelni a tekintetét.

– Engem igazából nem érdekelnek az itáliai államok – legyintett Mohamed. – Cenova kereskedni akar, Konsztantinije egyik fele, Galata az ő zárt területük. Nyilván sejtik, hogy sok múlik azon, semlegesek maradnak-e az ostrom során, vagy nyíltan segíteni próbálják a görögöket.

– Segíteni fogják őket, hisz ők is keresztények.

– Apám annak idején megtanított rá, hogy a cenovaiak egyetlen istene az arany. Amikor ágyúink megszólalnak majd Konsztantinije falainál, a cenovaiak boldogok lesznek, ha nem az ő házaikat lőjük. Venedik? Ugyan, Halil! Reszketnek az égei-tengeri szigetecskéikért és azért, hogy továbbra is beengedjük őket a Karadeniz[11] kikötőibe.

Halil szóra nyitotta a száját, de aztán inkább nem mondott semmit.

– Mindenki számára világos – vette át a szót váratlanul és teljesen feleslegesen Zaganos –, hogy itt az idő! A Rumeli Hisarı elzárja a hitetlenek előtt a kereskedés lehetőségét! A fényes tekintetű szultán bölcsen megválasztotta a „Torokvágó” helyét, és ezzel egy csapásra térdre kényszerítette a venediki hajósokat!

Mohamed kelletlenül bólogatott.

– Ami miatt aggódom, Halil, az nem az itáliai városok flottája. Nyilván kap majd némi segítséget Konstantin, de nem kell számítanunk nagyobb hajóhadra. Ha mégis, majd Baltaoğlu Szülejmán admirális gályái szétzúzzák őket.

Halil arcán megrándult egy ideg. Admirális? Szóval ez a felkapaszkodott bolgár kis senki már admirálisi címet visel?

– Egyéb tényezők is veszélyeztethetnek minket, ha megkezdjük az ostromot! – ingatta a fejét makacsul a fővezír.

– Így van – felelte Mohamed. – Magam is épp így gondolom. De csak egyvalaki képes rá, hogy csakugyan átvágjon a Balkán hágóin és boszorkányos gyorsasággal elérje Konsztantinijét, ha a mi erőinket leköti az ostrom.

Halil csodálkozva felemelte a tekintetét.

– Ki lenne az?

– Tudod, te jól. Hunjadi.

A fővezír széttárta karját.

– Hunjadit kétszer is legyőztük már, szultánom. Várna és Kosovo hatalmas diadalt hoztak az iszlám fegyvereknek.

– De előtte Hunjadi volt az, aki csaknem elérte Edirnét a seregeivel.

A pasák zavartan egymásra pillantottak. Mit akar ezzel sugallni a szultán?

– Mindent tudni akarok arról, hogy Engürúsz országában mi történik – folytatta Mohamed. – Értitek? Mindent!

– Hunjadit megfosztották kormányzói tisztétől – jegyezte meg bizonytalanul Seháb ed Dihn. – Ezek szerint nem kell többé tartanunk tőle, hisz hatalom híján nem lesz képes arra, hogy sereget…

– Tévedsz! Nagyon is kell tartanunk Hunjaditól! Apám mindig úgy tartotta, kevesekben van meg az a képesség, hogy kihívják akaratukkal maguk ellen Allah haragját. Hunjadi sorra keresztülhúzta terveinket, Várna és Kosovo is csaknem végzetes vérveszteséget okozott nekünk. Láttam, mit művel Várna mezején. Háromszor fordította meg a csata menetét. Nem, kedves barátom, őt végképp nem becsülhetjük le. Kémeink jelentése ugyan arról tanúskodik, hogy Hunjadi egyelőre nem lesz képes megfelelő méretű sereget gyűjteni ellenünk, de azért az ördög nem alszik. Nár tüze ég annak a pokolravaló magyarnak a lelkében.

Zaganos pasa előrébb lépett.

– A legjobb kémeinket küldjük el Engürúsz országába. Tudni fogunk minden lépéséről, fényes tekintetű szultán!

– Semmi más nem akadályozhatja meg, hogy a tél szűntével megindítsuk seregeinket Konsztantinije ellen – pattant fel a trónusról Mohamed –, csak Hunjadi esetleges mozgósítása. Tegyetek meg mindent, hogy Kara Iflak és Serbistan ne nyújthasson segítséget Hunjadinak. Küldjetek portyázókat a határvidékre, és gyűjtsetek erőt Bosna hegyei közé, amivel elterelő hadmozdulatokat kezdtek tavasszal.[12] Azt akarom, hogy az engürúszoknak eszébe se jusson csapatokat felszerelni Konsztantinije felmentésére. Értettétek?

Halil mélyen meghajolt.

– Javaslom, uram, kísérjük figyelemmel a Poliszból érkező híreket is. Orhan bég, a trónkövetelő több ezer török harcost verbuvált a Balkánon.

– Na és? Mire megy vele?

– Nem győzöm hangsúlyozni, uram, a diplomácia kényes hivatás. Ha a tervezett ostrom nem alakul megfelelően, a seregünk esetleg elveszítheti a hitét.

– A győzelemben?

– Benned, uram.

– Tessék?

– És akkor kevés is elég lehet ahhoz, hogy egy trónkövetelő végzetes belharcot robbantson ki a határainkon belül.

Mohamed összehúzta a szemöldökét.

– Jobban tetszene, ha határozottabban kiállnál mellettem, Halil. Valamiért úgy érzem, még mindig mindenáron akadályozni próbálod az ostrom megkezdését.

A fővezír a társaira sandított, s csak halkan válaszolt.

– Csupán próbállak bölcs döntésre bírni, uram.

– Már meghoztam a bölcs döntésemet.

– De talán…

– Elég! – A szultán közelebb lépett a nagyvezírhez. – Nem lenne jó, ha csakugyan azt hinné az udvar és azt hinné Edirne népe, hogy a görög császár zsoldján állsz, Halil. Engedd, hogy segítsek megcáfolni ezt a csúnya szóbeszédet…

– Biztosíthatlak, szultánom, hogy csakugyan az…

Mohamed megveregette a vén nagyvezír vállát.

– Nagyszerű! Holnap jelentést kérek az előkészületekről. Mindenről tudni akarok; a csapatok gyülekezéséről, az élelmiszer-ellátás megszervezéséről, a hadianyagok csoportosításáról, és persze jó lenne, ha holnapra kifundálnád, Halil, hogyan fogjuk Orbán mester Bazileoszát Konsztantinije falaihoz vontatni ekkora távolságból.

A nagyvezír vállai mintha beestek volna.

– Igyekezni fogok, fényes tekintetű szultán!

– Igyekezz jobban! Az ugyanis, amit eddig tapasztaltam tőled, nem lesz elég!

Amikor Mohamed kisietett, Zaganos és Seháb ed Dihn gúnyosan összenéztek. Egyikük sem lepődött volna meg rajta, ha az Oszmán Birodalom hadseregének új fővezíre lenne, mire a gyülekezésig hátramaradt néhány hónap letelik.

5.

POZSONY, MAGYAR KIRÁLYSÁG,
A. D. 1453. BOLDOGASSZONY HAVÁNAK 10. NAPJA[13]

Hunyadi szótlanul nézte felesége holdfényben fürdő arcát. Az ablak előtt álltak, odakünn már rég elkongatták az éjfélt, s most arra riadt, nem tudja, mióta szorítja az asszony kezét. Percek teltek el azóta, hogy Erzsébet kiejtette ama bizonyos szavakat, vagy esetleg már órák? Megszűnt számukra az idő, s elmerültek egymás tiszta tekintetének sugarában.

Félhomály honolt a szobában, a kitárt ablakon át fagyos dunai levegő áradt be, de ők nem érezték a borzongató, fagyos cirógatást. A hold fénye hamvassá varázsolta Erzsébet arcát; szemei szépségesen ragyogtak a sejtelmesen mesés, ezüst derengésben.

– Mondtam, hogy erről hallani sem akarok többet! – jelentette ki rekedten Jankó. – Ami történt, azon már nem változtathatunk, de a jövő csak rajtunk múlik. Jó lenne elfelejteni a sok fájdalmat, de attól tartok, erre nincs remény; ki kell hát tartanunk egymás mellett.

Erzsébet még jobban szorította a férje kezét.

– Tehertétel vagyok a számodra. Lehet, hogy te már szeretnéd elfelejteni, ami akkor történt, de mindig lesznek olyanok, akik az emlékezetedbe fogják idézni. Amíg melletted vagyok, miattam leszel támadható, gúnyolható.

– Csak az számít, én mit gondolok. És mióta elmondtad, hogy nem tetted meg, amit Újlaki kért, engem más nem érdekel. És különösen nem érdekel más véleménye.

Persze maga is tudta, hogy mindazt megemészteni, ami történt, nem ilyen egyszerű. Hosszú évek óta a marcangoló kétely pusztította belülről, hogy asszonya szajhaként odaadta-e magát Újlaki kéjvágyának. Mindenki tudni vélte, mi történt azon a rettenetes éjszakán Hunyad várában, amikor ő és Lackó még odaát, Vlad vajda fogságában sínylődtek, és a mind biztosabb halálra készültek.

Leginkább próbált nem gondolni rá, de hiába: hogyan nem lehet arra a gyalázatra gondolni, mikor oly sokan emlékeztették rá megjegyzésekkel, sanda célozgatásokkal.

Évek teltek el úgy, hogy megpróbálta kitépni szívéből ezt az emléket. Kár már ezen rágódni. És mégis, nem múlt el nap, hogy a fájdalom újra fel ne horgadt volna a lelkében.

De most…

Délután történt a csaknem emberhalállal végződő eset, amikor a pozsonyi utcán végigvonulva egy kocsma ajtaját támasztó, hájas képű német megjegyzést tett rájuk, miközben elhaladtak mellette.

– A besztercei grófi címet is az asszony szajhálkodta össze neked?

A német persze részeg volt, és úgy hitte, a nagyúr füléig nem ér el a megjegyzése, csak a mellette röhigcsélő cimborái hallják majd. Csakhogy bizony elért. Jankó megtorpant, s üveges tekintettel maga elé bámult.

A kötekedőbe jeges félelem mart, mert megértette, hogy hatalmas hibát követett el. De már késő volt mindenféle megbánáshoz.

Hunyadi ökle váratlanul csapott ki, telibe találta a német képét, bezúzva az orrát, mely szilánkos recsegéssel tört apró darabokra. Oly erő volt ebben az ütésben, hogy szerencsétlen fickó koponyája nekiloccsant a kocsma kőíves ajtókeretének. A német egy nyikkanás nélkül összeroskadt.

Egyszeriben döbbent csend támadt, csak a szél fújt keservesen a pozsonyi utcán. Hunyadi körbetekintett, s a szemében izzó tűz arról tanúskodott, hogy bárkinek összetöri a képét, ha hasonló pimaszságra vetemedik.

Nem mert pisszenni senki se.

Jankó ebben a pillanatban értette meg, hogy a kormányzói rangról való lemondatása egyben azt is jelentette, hogy visszasüllyedt azok közé, akik közül kiemelkedett. Illetve… Amíg ilyen erő lakozik a karjában, amíg ökle ilyen sziklakemény csapással képes megfelelni minden sértésre, mégiscsak kiemelkedik közülük valamelyest. Ami megkülönböztette őt mindenki mástól, az nem rang, nem cím volt, hanem a szívében égő szilaj tűz.

Visszaérve a szállásukra, a pozsonyi várkapitány házába, Erzsébet szelíden ráemelte tekintetét.

– Ez így nem mehet tovább. Nem szégyenkezhetsz miattam örökké.

Jankóban cseppnyi indulat sem maradt.

– Életem végéig szégyenkezni fogok. Ezen már nem segíthetsz, Erzsébet.

Tán percek teltek csak el, tán órák.

Sötét lett egészen.

Csak a hold világlott odakünn, a vén Duna felett.

Öregesen szorították egymást, megbékélt, szelíd lélekkel.

6.

Hajnalban dörömböltek az ajtón. A küszöbön Mihó állt, nyúzottan, izzadtan; ki tudja, mióta vágtatott váltott lovakon, egyenest Győrből jött, hogy friss híreket hozzon. Ott találkozott a Budáról és a messzi Erdélyországból érkező futárokkal, akik megosztották vele összes értesülésüket. Nem várt, míg Hunyadi hellyel kínálja, lihegve lerogyott egy székre, és már mondta is:

– Mohamed egyre gyűjti a sereget! Most már bizonyos, hogy hamarost megindul Konstantinápoly ellen.

Jankó kedélyesen mosolygott.

– Kérsz bort?

– Persze hogy kérek. Hallottad, mit mondtam?

– Hallottam.

– És fel is fogtad a szavak jelentését? Mohamed támadni fog.

– Csak támadjon. Erre készül régóta.

– És mi mit teszünk? – csodálkozott Szilágyi. – Azt hittem, őrjöngeni fogsz, és szitkozódni dühödben.

– Miért tenném? Ha Mohamed támad, majd mink is támadunk. Előbb-utóbb felmentjük Konstantinápolyt.

– Fel?

– Fel bizony.

– És mivel? Nincs seregünk!

– Majd lesz. Minden rendbe jön, meglásd!

Mihó értetlenül bámult rá, és hirtelen balsejtelem gyúlt elméjében; lehet, hogy a sógora már részegre itta magát, csak épp nem látszik rajta?

– Magadnál vagy? Hogy jönne rendbe minden? Most váltottak le a kormányzói posztról! A kutya Cillei magához ragadta az irányítást! A kölök király a markában van, úgy táncol, ahogy a veres gróf fütyül! A török hamarost felsorakozik Konstantinápoly falainál! És te azt mondod, minden rendbe jön?

Hunyadi vállat vont.

– Majd az Isten megsegít minket!

Szilágyi lehuppant egy székre.

– Most már csakugyan adj innom! De abból kérek, amiből te is ittál!

Jankó egyre csak vigyorgott, mint a tejbetök.

– Az élet szép, Mihó. Minek rontsuk el ezt a tiszta hajnalt bús jövendölésekkel?

– Itt nagyobb a baj, mint sejtettem.

– Majd gyűjtünk sereget. A király is ád legalább egy dandárt. Az urak is. Tán még Frigyes is. Pár hét múlva átkelünk a Dunán, de különben nem is kell úgy sietni. Az ostrom hónapokig elhúzódik, minél jobban megfogyatkoznak a törökök, annál könnyebben szétszórjuk őket, ha odaérünk.

Szilágyi azon melegében felhajtott egy meszely bort, megtörölte bajszát, és úgy nézett sógorára.

– Halálra rémítesz! Mi történt itt?

Mielőtt válaszolhatott volna, Erzsébet lépett ki a hálószobából. Áttetsző selyemköntöst viselt, haja kibomlott, és a halvány gyertyafényben szinte fiatal lánykaként szökellt Jankóhoz, hogy telelöttyintse a kupáját borral. Arcán üdvözült, angyali mosoly bujkált, olyasfajta elégedettség, amit Mihó tapasztalatai szerint csak teljes lelki és testi nyugalom festhet egy nő vonásaira.

Értette már, hogy mi történhetett.

– Ej, a hétszázát! De rég láttalak benneteket így! – Az asztalra csapott. – Ekképp persze könnyű derűsen látni a holnapot.

– Hívjad Thuzt! – nevetett Jankó. – Nézzük át, hányadán is állunk, hátha attól megnyugszol valamelyest te is, sógor!

[1] 1453. január 6.

[2] Nár tüze: a pokol iszlám megfelelője.

[3] Cihan-numa Kasrı: Új szultáni palota.

[4] Gelibolu: Gallipoli.

[5] Az ágyú hossza körülbelül nyolc méter volt, falának vastagsága meghaladta a húsz centimétert, öble a nyolcvan centimétert.

[6] Fél tonna.

[7] 1 magyar mérföld = 8353,6 méter. A feljegyzések szerint a Bazileosz próbalövése két kilométer messzire repítette a golyót, amely két méter mélyre fúródott a földbe.

[8] 1453. január 7.

[9] Koğuş: csarnok.

[10] Venedik: Velence; Cenova: Genova; Yunanistan: Görögország.

[11] Karadeniz: Fekete-tenger.

[12] Kara Iflak: Havasalföld; Serbistan: Szerbia; Bosna: Bosznia.

[13] Január 10.