Pintér Bence és Pintér Máté: A szivarhajó utolsó útja

Copyright © Pintér Bence és Pintér Máté, 2012

ISBN: 978-963-419-568-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-569-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A térképet készítette: Nagy Máté

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Sz. Molnár Szilvia

Korrektor: Bordás Veronika

Műfaj: ifjúsági kalandregény

Bevezetés

1880. augusztus 3.

Úgy érezzük, nagy nap a mai! A The Times hasábjai szerint Kossuth Lajos ma jelentette be lemondását bábállama éléről. Még hogy Dunai Konföderáció! Blaszfémia, horribile scriptu, nevetséges (itt több szó olvashatatlan.) Ha most nincs esélyünk a dicsőséges visszatérésre országaink és népeink élére, akkor azt hiszem, soha nem is lesz. Semmi másra nincs szükségünk, mint egyetlen hadseregre.

1880. augusztus 4.

Holnap tehetünk negyedszer látogatást őfelségénél, Anglia, Skócia stb. uralkodójánál, Viktória királynőnél. (…)

Amikor belefogtunk a külhoni kapcsolatkeresésbe, nem gondoltuk volna, hogy harminc év is eltelik anélkül, hogy segítséget kapnánk. Igaz, őfelsége, az orosz cár és őfelsége, a francia–spanyol császár annak idején segédkezet nyújtott felénk, amikor az a Kossuth nevezetű egyén szedett-vedett magyarjaival ellenünk támadott, ám amint ezek a kezek egyetlen ujjuk egyetlen aprócska percét elveszítették, fejvesztve „vonultak vissza” határaikon túlra. Lám, nekünk az egész test elvesztésével kell megbirkóznunk, mégis kitartunk ügyünk mellett a végsőkig – ha fogcsikorgatva is.

Nem látjuk (vagy talán nem akarjuk meglátni?), hogy miért lenne okunk feladni a reményt. Egyetlen haddal legyőzhetjük birodalmunk maradványát, de még újdonsült szövetségeseit is. Nincs szükségünk semmi másra, csupán őfelsége, a királynő segítségére.

1880. augusztus 5.

Mai látogatásunk ismét meddő próbálkozás volt őfelségénél. Nem elég, hogy holmi borzalmas, sületlen, vértől tocsogó húst kellett ennünk, ahogy csak az angolok szeretik, a királynő ezúttal is megtagadta tőlünk a hadsereg-adományozást. Lassanként kezd puszta rutinná válni segélykiáltásunk a világ felé. Csalódottak voltunk, amikor visszatértünk a Héjavárba. Nem értjük, miért van az, hogy őfelsége biztosít nekünk szállást, kényelmet, mindent, amire szükségünk van, kivéve azt, amire igazán szükségünk lenne.

Úgy érezzük, megalázkodott és megalázott koldusokká lettünk távol az otthontól. Nem értjük, hogy (a „hogy” szó nehezen kivehető, bizonytalan, az oldal további része megrongálódott. Külön érdekessége a kéziratnak, hogy a következő laptól kezdődően az egész napló az utolsó pontig „én”-ként, egyes számban íródik, s mellőztetik a királyi többes.)

(Részlet I. Ferenc József császár naplójának német fakszimile kiadása, a Héjavári emlékek címen közzétett könyv kommentárokkal ellátott magyar fordításából, 1916.

Az eredeti kézirat a Dunai Konföderáció Bécsi Nemzeti Múzeumában található.)

Bécs, 1849. december 28.

Véget ért a karácsony anélkül, hogy bárkinek eszébe jutott volna ünnepelni. A város macskaköves utcáit hólé és törmelék furcsa elegye borította. A belvárosi éjszakában egyetlen pár cipő kopogott, a harc zaja jóval távolabbról sodródott ide a csípős szél hátán.

Az ostrom tizenöt napja tartott, a magyarok már elfoglalták Bécs elővárosait és egész keleti felét. Gyorsan haladtak, a golyószóróknak köszönhetően a császári sereg folytonos visszavonulásra kényszerült. Február óta a szabadságharcosok egyetlen csatát sem veszítettek.

A nő kifulladva állt meg a szűk, fénytelen sikátorban, és a hideg kőfalnak támaszkodott. Egyszerű, fekete pamutkendő takarta fejét és vállát, mégsem sikerült pompás ruháját elrejtenie. Nehezen szedte a levegőt, arcán szenvedés tükröződött a felhők mögül előbukkanó hold gyér fényében. Erőt vett magán, és futott tovább.

Az árvaház bejáratánál megtorpant, nem tudni, azért-e, mert elérte úti célját vagy csak nem bírta tovább. Lefeküdt a jeges, vizes kőre, és felüvöltött a fájdalomtól. Nem hallotta senki, még az árvaházból sem siettek a segítségére. Gyorsan kapkodta a levegőt, a fájdalom azonban nem enyhült. Még egyet sikoltott, aztán elcsendesedett. A gyerek felsírt, életében először, nem tudta még, milyen a külvilág. A nő boldogan ránézett, majd ő is sírni kezdett. Tudta, hogy rosszat cselekszik, de azzal is tisztában volt, hogy a kicsinek ez az egyetlen esélye a túlélésre. Levette a köpenyt válláról, és belecsomagolta a parányi testet. Elővett ruhája alól egy levelet, és a pólya redőjébe tűzte.

– Ég veled, kisfiam – ölelte magához utoljára a csecsemőt, majd letette az árvaház bejárata elé, mire a gyermek nyomban elaludt, arcocskája kisimult, légzése egyenletessé vált. A nő megfordult, megigazította a ruháját, és letörölte arcáról a könnyeket. Méltóságteljes lassúsággal lépdelt vissza megszokott életébe. Nem nézett vissza.

Soha többé nem látta a fiút, aki már nem volt az övé. Talán a Jóistené volt, talán a magyaroké, de semmiképp sem az övé.

1.

A Dunai Konföderáció széltében az egykori Badentől egészen az Ottomán Birodalom fővárosának határáig, hosszában a Kárpáthok legészakibb pontjától a dalmát tengerpartig húzódik. Legfőbb folyója a Duna, ami teljes hosszúságában az ország területén folyik. Gazdasága kiegyensúlyozott és az egyik leggyorsabb ütemben fejlődő Európában, ásványkincsekben és természeti javakban gazdag. Három legfontosabb kikötője Fiume, Trieszt és Konstanca.

(Sir Spencer Heath: Danubian Confederation, 1877.)

Johann Löwe fáradtan írta le nevének utolsó betűjét az előtte fekvő papirosra, amit aztán kétrét hajtva földön fekvő táskájába csúsztatott. Hátradőlt a kanapén, végigsimított dús pofaszakállán, ami ahelyett, hogy arcának keretet adva összeért volna állán, élesen elkanyarodott, hogy vékony sávvá kunkorodva egybefüggő arcszőrzetet alkosson bajuszával, éppen ahogy Vilmos, az Észak-német Szövetség öreg királya szerette hordani. Ám amíg Vilmosnak jól állt, az ő arcán inkább úgy festett, mintha ragasztóval erősítették volna oda.

Csizmás lábát hanyagul a dohányzóasztalra dobta, és elővette zsebóráját. Még öt perce volt a megbeszélt találkozóig. Szeme lassan körbejárta a félhomályos szobát, amelyet pest-budai tartózkodása idejére vett ki. Semmi kivetnivalót nem talált benne, bár valami hiányzott a tökéletes összképhez. Ölébe vette táskáját, és a mélyéről előbányászott egy fotográfiát, amely feleségét és két bájos, szőke ikerlányát ábrázolta. Nekitámasztotta a zöld bankárlámpának, ami egyedül világította meg a kissé talán túlméretezett lakosztályt.

Felállt és kimért léptekkel, hátratett kézzel az ablakhoz sétált. A Liberté Hotel az egykor laktanyaként szolgáló Újépület keleti szárnyának a helyén épült, így ebből a lakosztályból kiváló kilátás nyílt a Dunára és a parton épülő Országházra. Már akkor is folyt az építkezés, amikor a Konföderációs Gyűlés legutóbb Pest-Budán ülésezett. Jól emlékezett rá, hiszen akkor választották először képviselővé. Most, harmadik ciklusának elején ötödször költözhet a gyűléssel együtt Ljubljanából Belgrádba. Egyértelműen látszott, hogy a harminc éve fennálló, minden más szempontból rendkívül igazságos rendszer fölött eljárt az idő: a Dunai Konföderációnak már csak a költözésre kétévente elköltött milliók miatt is szüksége lenne állandó fővárosra.

Két határozott kopogás hallatszott a vaskos ajtón, pontosan öt perccel azután, hogy rápillantott zsebórájára.

– Tessék! – mondta hangosan. Az ajtó feltárult, és egy huszáregyenruhába öltözött, fiatal, bajuszos férfi lépett be rajta. Világoskék zsinóros dolmányt és hasonló színű nadrágot viselt, fején félrecsapott huszárcsákó ült, felső ruházatának ezüstgombjai még a szobát gyengén megvilágító lámpa fényében is csillogtak, oldalán lovassági kard lógott.

– Államtitkár úr – tisztelgett feszesen a huszár.

– Hadnagy – intett pihenjt a hadügyi államtitkár, aztán az asztal előtti fotelra mutatott, ő maga pedig leült a kanapéra. – Foglaljon helyet.

Kossuth Csaba határozott léptekkel az asztalhoz sétált, majd kardját fogva leült. Löwe végigmérte az ifjú tisztet. Kossuth Lajosra ütött, nem vitás. Talán csak azért nem viselt pofaszakállat, hogy ne hasonlítsák még inkább nagyapjához.

– Gondolom, nem lepte meg, hogy idekérettem. Megfelelő embert keresek egy igen kényes feladatra – hajolt előre Löwe, és elővett egy vaskos iratcsomót a táskájából. – Remélem, nem fogok csalódni önben, hadnagy. Az aktája alapján nem is találhatnék jobb embert a munkára. Jól forgatja a kardot, esze is van, és a társasági életet sem hanyagolja annyira, amennyire az egy huszártiszttől megszokott.

– Köszönöm, uram – bólintott Kossuth.

– A maga képességei messze túlmutatnak a lovassági szolgálaton, hadnagy. Ha minden jól megy, mostanában nem fogunk háborúzni, így pedig csak eltékozolja a tehetségét. Éppen ezért áthelyeztettem a katonai hírszerzéshez – jelentette ki az államtitkár, aztán felnyitotta az aktát, és böngészni kezdte. – Ha jól látom, 1888. május 30-án kérvényezte áthelyezését az Alexandriában állomásozó 7. lovasezredhez. Azóta vár a döntésre?

– Igen, uram, lassan két hónapja erre várok Pest-Budán.

– Mi áll kérvénye hátterében? – nézett Löwe szúrósan Kossuthra, amitől sérült, ernyedten lógó jobb szemhéja egy kicsit meg is remegett. Nem tűnt harci sérülésnek, inkább valami gyerekkori betegség maradványának.

– Egyiptomban még békeidőben is sok az éles bevetés, uram – válaszolta Kossuth kitérően, mert arra gondolt, hogy a valóság még a Konföderáció hadügyi államtitkárára sem tartozik.

– Értem. Ebben az esetben semmi kifogása nem lehet az ellen, hogy Belgrádba küldjem, ahol volt jegyese, Reményik Teodóra is tartózkodik – merült bele a papírok böngészésébe Löwe, miközben Kossuth arcán átsuhant egy árnyék. – Ugyan már, Kossuth hadnagy, ezzel voltak tele az újságok társasági rovatai májusban.

– Mi lenne a feladatom, uram? – hagyta figyelmen kívül Kossuth az utalást Teodórára.

– Egy rendkívül fontos iratot kellene eljuttatnia holnap estig Belgrádba, a hadügyminisztériumba. Mindenki arra számít, hogy nálam lesz, viszont ez éppen ezért nem lenne… Hogy is mondják maguk? – csettintgetett Löwe. – Glücklich! Ah, igen, szerencsés.

– Értem, uram.

– Remek – csapta össze tenyerét Löwe. – Pontosan fél óra múlva kell találkoznia egy úriemberrel a Pilvaxban, vagy Forradalmi Csarnokban, vagy mi most éppen a neve. Ő majd eligazítja a részleteket illetően. Komoly küldetésen jár, Kossuth hadnagy. Ne higgye, hogy ez valami próba. Ha időben Belgrádba akar érni, akkor most rögtön indulnia kell.

Kossuth rápillantott zsebórájára, majd felállt és tisztelgett. Valóban sietnie kellett, ha el akarta érni az esti vonatot.

– Szerencsés utat, hadnagy! – állt fel Löwe, hangsúlyozva az imént felidézett szót.

– Köszönöm, uram – válaszolta Kossuth, aztán sarkon fordult, és az ajtó felé indult.

– Hadnagy! – szólt utána Löwe, mire a huszár visszafordult. – Ugyan magára bízzuk, hogyan jut el Belgrádba, de a vasutat nem ajánlom. Nagyon figyeljen oda, tényleg veszélyes küldetésben jár. Ne bízzon senkiben.

– Magában sem, uram?

– Bennem sem – mosolyodott el Löwe.

***

Ana Pejnović kilépett a kapun, megigazította kalapját, aztán visszanézett az ablakban álló öregemberre, aki feléje intett. A nő bólintott, majd hangosan kopogó cipősarokkal elindult a Sarló irányába. Az utcán ekkor kezdtek gyülekezni a lámpagyújtogatók, hogy hosszú útjukon bevilágítsák Pest-Buda azon részeit, ahol még gázlámpák égtek éjjel. Póznájuk végén, a rézkampón őrült táncot járt az égő kanóc fénye. Már teljesen besötétedett, a macskaköveken konflisok és társzekerek tartottak kifelé a városból. A nő követte a lámpagyújtók útját, át a belvárost körbefogó hajócsatornán, a Sarlón. Átvágott az egyik hídon, és haladt tovább a sugárúton, majd egy megfelelő kereszteződésnél letért róla. Az utca kihalt volt és csendes, ahogy arra e kései órán számítani lehetett. Ez a belgrádi utazás éppen jókor jött. A hosszú karlsbadi tartózkodás a nagy emberrel kissé megviselte, de vele kellett tartania, hogy mindent össze tudjanak egyeztetni.

Régen nem járt Belgrádban, és nem is kívánkozott vissza különösebben. A bűnözők és lázadók városa, a Duna gyöngysorának hamisgyöngye. Egyáltalán nem akart odamenni, de nem volt más választása.

– Nicsak, kislány, mit keres ilyenkor egyedül az utcán? – szólalt meg a háta mögött egy érces férfihang. A nő megpördült, és lendületből hatalmasat rúgott a férfi lába közé, aztán nyakát megragadva nekivágta a meggörnyedt alakot a mellettük lévő ház falának. Az árnyékban várakozó másik férfi elkerekedett szemekkel meredt rá.

– Kérsz te is? – kérdezte Ana, és megindult a csavargó felé, aki menekülőre fogta a dolgot. Ana a földön fekvő, nyöszörgő alak fölé hajolt. – Akár szét is taposhatnám a torkodat, ha úgy tartaná kedvem. De ha megígéred, hogy keresel valami rendes munkát, és nem támadsz meg többé utcán sétáló kisasszonyokat, akkor csak a hancúrozástól veszem el a kedved egy kis időre – mondta, miközben cipője sarkát fenyegetően a férfi lágyékára helyezte.

A férfi nyüszíteni kezdett, ahogy a cipő sarka egyre mélyebbre ereszkedett.

– Ígérem, ígérem, kisasszony, csak hagyjon már békén! – üvöltötte a fájdalomtól. Ana dühösen arcon köpte, aztán sarkon fordult, és folytatta útját. Már csak két sarkot kellett maga mögött hagynia, hogy a Szabadság térre érjen, ahol a célszemély minden bizonnyal tartózkodott.

A tér szélére érve egy átlósan futó, fákkal övezett ösvényen indult el a középpontban álló monumentális műalkotás felé, amely a negyvennyolcas forradalom hőseit ábrázolta. A kompozícióban helyet kaptak költők, politikusok és katonák, mindazon nemzetek fiai, akik felvették a harcot a Habsburgok ellen. A nő egy pillantásra sem méltatta a szobrot, jobban lekötötte a vele szemközt álló Liberté Hotel díszes épülete.

Alig öt perce várakozhatott, amikor egy egyenes tartású, bajuszos férfi lépett ki a hotel kapuján, aki feltűnően hasonlított a követendő személyről kapott fotográfiára. Ez tehát Kossuth Csaba, az öreg jóképű unokája, gondolta magában, miközben végigmérte a férfit. Nem volt kifejezetten magas, de tartása és egyenruhája magabiztos tekintélyt sugárzott. Kossuth gyalog indult dél felé, párhuzamosan a Dunával. Ana várt egy kicsit, majd a megfelelő távolságból követni kezdte. Figyelt arra, hogy véletlenül se váljék gyanússá, bár biztos volt benne: Kossuth annyira ért a kémkedéshez, mint ő a horgoláshoz. A férfi az elkövetkező negyedórában egyenesen haladt a kihalt utcán, aztán a Pilvax köznél nyugodt tempóban balra fordult.

A nő sietősebbre fogta lépteit, bár gyanította, hogy Kossuth a kávéházba tart, ahová a lebukás veszélye nélkül nehezen tudná követni. Befordult a sarkon, és még éppen látta a huszáregyenruhát eltűnni a becsukódó ajtó mögött. Elsétált az utca közepéig, és belépett a Pilvax bejáratával szemközti sötét kapualjba. A kávéház a negyven évvel korábbi márciusi forradalom emlékhelye volt: itt fogalmazták az ifjak a tizenkét pontot, és a következő év őszén itt ravatalozták fel a csatában elesett Petőfit. Az idei ünnepségre végre felújították: az utca felől négy nagy üvegablak engedett betekintést a kíváncsi szemeknek. A hosszú és magas, oszlopokkal szabdalt teremben szellősen elosztva álltak az asztalok, közöttük csoportokba verődve beszélgettek a szépen kiöltözött, sétapálcás urak. A falakon a márciusi ifjak portréi függtek, valamint a Nemzeti dal első nyomtatott példánya. A biliárdasztaloknál szokás szerint most is nagy volt a forgalom, a piros-fehér-zöldbe öltözött felszolgálólányok számolatlanul vitték a poharakat és csészéket a vitatkozó urakhoz. Szerb létére Ana is nosztalgiával gondolt a kávézóra, ahogy minden dunai polgár tette a forradalom óta. Innen indult minden, ami Köztes-Európát fölszabadította.

A Kossuthtal kezet rázó magas férfi az egyik ablak mögötti asztalnál foglalt helyet. Keménykalapot viselt és magasra gombolt, galléros, fekete mellényt, orrán csíptetős szemüveg ült. Széles mozdulatokkal invitálta a huszárt az asztalhoz, aki azonban mondott valamit, és kezével elutasító mozdulatot tett. A másik bólintott, majd az asztalon fekvő táskájából vastag, barna borítékba rejtett iratcsomót vett elő, és átadta Kossuthnak.

Ezután váltottak még pár udvarias szót, majd újabb kézfogás után a magas férfi visszaült az asztalához, Kossuth kilépett a kávéházból, és az Újvilág utca felé indult, nem is sejtve, hogy Ana minden lépését követi.

***

Kossuth Csaba kilépett a Pilvax ajtaján, és gyalog indult szállodája felé, ami két sarokkal arrébb bújt meg a Hatvani út sarkán. Elhaladt pár hangos kocsma és csendes kávémérés mellett, de senkivel sem találkozott a sötét utcán.

Nem szerette Pest-Budát, nem mintha a Dunai Konföderáció bármelyik fővárosát jobban kedvelte volna. A Sarló manapság is gazdag lelőhelye volt a metszett torkú vízihulláknak, a külső, kevésbé tiszta és patinás kerületekben pedig az öt éve felállított rendőrőrsök ellenére sem érezhette magát biztonságban az ember. Pedig a pest-budai rendőrség kiváló munkát végzett, egyedül Bécs és München kapitányságai tudtak volna versenyezni Tisza István főnyomozó rendíthetetlenségével. Szükség is volt a főnyomozó kitartására, mert az egyesítés óta a pest-budaiak száma a háromszorosára növekedett, a bűneseteké pedig majdnem a tízszeresére.

Kossuth tisztában volt vele, hogy nem ez zavarja, hanem ennél valami sokkal mélyebb dolog. A magyar főváros utcáit, a költőket és írókat vonzó, Sarló menti kávéházakat, a báltermeket és a klubokat átitatta az a gőg és üres fényűzés, ami korábban csak a császárvárost, Bécset jellemezte. Belgrád ennél sokkal prózaibb és Kossuthhoz közelebb álló problémákkal küzdött: a bűnszövetkezetekkel és a nacionalista szakadárokkal. Hol az egyik robbantott kisebb bombát egy étteremben, hol a másik. Az embereket egyre kevésbé érdekelte, hogy éppen melyik, mert nemcsak a vendéglősöket bosszantotta a vendégforgalom visszaesése, hanem a város lakói is nehezen viselték, hogy rendszeresen otthon kellett elkölteniük vasárnapi ebédjüket.

Kossuth csak egy-két lépés után vette észre, hogy elment a fogadója mellett. A Guyon Richárdhoz címzett hely küszöbéről minden gőg és üres fényűzés fintorogva fordult vissza. A kis helyiség, ahová Kossuth belépett, egyszerre szolgált italmérésként az átutazó kereskedőknek és étkezőként a bentlakó vendégek számára. A durván faragott, vaskos asztalokat kockás terítő fedte, a kezekben borospohár és kártya, a szemekben földöntúli csillogás ült. Az egyik falat a branyiszkói áttörésről készült, szerényen kivitelezett freskó uralta, a másikon egy sorozat kapott helyet a tábornok másik nagy győzelméről: a Duklai-hágónál folyó csatáról készült festményeken a csillogó golyószórók kapták a leghangsúlyosabb szerepet. Kossuth intett a söntésben üldögélő öreg fogadósnak.

– Jó estét, hadnagy uram! Megkapta azt az istenverte áthelyezést? – kérdezte az öreg, miközben szemkötőjét igazgatta.

– Úgy is mondhatjuk – válaszolt röviden Kossuth, miközben egy pillanatra megállva elengedte maga előtt a fogadós szemrevaló, kacéran mosolygó lányát. – Még ma éjjel elutazom.

– Nagy veszteség ez nekünk, hadnagy uram! Hiszen még csak Austerlitznél tartott. – Kossuth erre elmosolyodott. Az öreg azokra a hadászati bemutatókra utalt, amelyet unalmasabb estéken rögtönzött a fogadó közönségének. Az elmúlt két hónapban a Konföderáció és a környező országok összes pénzérméjét felvonultatva játszotta le Kossuth a történelem legnagyobb csatáit a terem legnagyobb asztalán.

– Innen talán már maga is folytatni tudja. Ezt felviszem – mutatott Kossuth a pulton fekvő Beszélő esti kiadására, aztán választ sem várva a keskeny lépcsőhöz lépett. A szűk emeleti folyosót csak egy-két gyertya pislákoló fénye világította meg. Lassan hozzászokott a fogadó kopott szívélyességéhez. Akkor költözött ide, amikor véglegessé vált szakításuk Reményik Teodórával, az álnéven publikáló fiatal írónővel, aki másodállásban a politika kemény tollú kritikusaként dolgozott az Esti Hírmondónál. Teodóra májusban a szövetségi gyűléssel együtt Belgrádba költözött, azóta mindössze egyetlen visszafogott hangú levelet kapott tőle.

Szobájába lépve viszonylagos rend fogadta. Ha tudott is valaki arról, hogy Löwe őt szemelte ki a titkos feladatra, még nem volt ideje átkutatni a szobáját. Ágya bevetve, ruhái összehajtva a nyitott ládában, könyvei rendben az asztalon, a megbontott csomag Csokonay cigaretta a könyvek tetején. Kedve lett volna egy szálhoz, de inkább pakolni kezdett. A könyveket a ládába rakta, kivéve Teodóra legújabb regényét, amelyet egy váltás inggel és borotválkozókészletével együtt oldaltáskájába tett. Gyorsan polgári ruhába öltözött, egyenruháját a ládába hajtogatta, amelyet gondosan bezárt. Az íróasztal fiókjából elővette revolverét, és mentéje zsebébe süllyesztette.

Egy pillanatra leült az ágyra, és megnézte a Beszélő címlapját. Az egység ellenségei – olvasta a vezércikk címét, melyet a kormánypárti Horváth Aurél jegyzett. A cikket átfutva Kossuth úgy döntött, egy ideig nem vesz a kezébe Beszélőt. Horváth gyűlölettől fröcsögő szavakkal ostorozta az ellenzéket és a vitában élen járó polgári demokrata vezérszónokot, Nemesházi Bencét, aki Kossuth legjobb barátja volt. Összehajtotta az újságot és órájára pillantott.

Az utolsó gyors fél órán belül indult, így annyi ideje maradt csak, hogy ládáját a fogadósra bízza, és fogjon magának egy kocsit a Központi Indóház felé. Mielőtt kilépett volna a fogadó ajtaján, a söntéshez lépett, és visszatette a Beszélőt a pultra.

– A Hírmondót még nem kaptuk meg – közölte a fogadós. Már megfigyelte, hogy Kossuth türelmetlenül várja az Esti Hírmondó érkezését. Ha megkérdezik, arra tippelt volna, hogy a hadnagy elkötelezett polgári demokrata. Nem is sejtette, hogy egy bájos hölgy parlamenti tudósításait várja Kossuth oly csillapíthatatlan vággyal.

– A tényeket azért kihámoztam a Beszélőből is. Lehet, hogy nagyobb vita kerekedik erről, mint Boszniáról.

– Ne is beszéljen nekem Boszniáról! Minden talpalatnyi bosnyák földért megküzdöttünk ötvenhétben a törökökkel. Ott vesztettem el a fél szemem világát. És most mivé lett? Rablók, gyilkosok, útonállók és fosztogatók tanyája szövetségi gyámság alatt. Ha a süketek ezt akarják tenni a fővárosainkkal, akkor köszönjük, de nem kérünk belőle – a fogadós szavaira a pultnál ülők többsége élénken bólogatni kezdett.

Süketeknek a kisebb megszakításokkal negyven éve kormányzó Egységpártot nevezték, az évszázad második leghíresebb röplapjának köszönhetően, a tizenkét pont után. A német nyelven, névtelenül kiadott pamflet, az Egy pillantás a Konföderációra rendkívül elmésen definiálta az azóta is fennálló három pártot. Bár a röplap névtelen szerző műve volt, a bécsi rendőrség alig egy-két embert hallgatott ki az üggyel kapcsolatban. Lényegében az egész ország tudta, de legalábbis sejtette, hogy az álarc mögött a Döblingből publikáló Széchenyi István gróf bújik meg.

Az Egységpárt a röplap szerint nem több, mint „süketek gyülekezete, akik nem hallják sem a nép, sem a kor szavát”, a liberálisok „pusztán néma bábok, kik lelkesen bólogatnak, amint megszólal a kormány gyomrát bántó szél halk jajszava”, a polgári demokraták pedig „vakok, mert nem látják, hogy minden felszólalásuk köznevetség tárgya s hogy senki nem kér belőlük”.

– Nemesházi jól mondja: ez a győri alkotmány megsértése! – pattant fel és emelte magasba a poharát egy fiatal ficsúr. – Az alkotmányra!

– Az alkotmányra! – morogta Kossuth is, miközben a levegőbe emelte valaki másnak a poharát. Túl jól ismerte a jelenleg Belgrádban folyó politikai csatározások hátterét ahhoz, hogy a korcsmai politika szintjén véleményt alkosson.

– Azt azért tartsák szem előtt, hogy a Konföderáció a kontinens legszabadabb országa, és ez a süketek helyes döntéseinek köszönhető. Néha viszont ők is tévedhetnek – jegyezte meg Kossuth, amivel továbbra sem árulta el, hogy kit támogat, mivel nem is támogatott senkit. Nagyapja, Kossuth Lajos az Egységpárt alapítója volt, legjobb barátja, Nemesházi Bence pedig a polgári demokraták feltörekvő szónoka, ő maga pedig tudta, hogy mindez semmit sem számít.

– Inkább a duklai csatát mutassa meg nekünk az okoskodás helyett, hadnagy! – kiáltott a ficsúr Kossuthnak. A huszár felismerte: szinte minden este itt ivott, brillantinozott hajával kitűnt a szabólegények közül. Ügyvédbojtár volt, és minden valószínűség szerint a fogadós lánya tetszett neki.

– Sajnos nincs sok időm – mondta Kossuth, aztán zsebébe nyúlva egy marék fémpénzt tett az asztalra. – Viszont ez a csata sem tartott sokáig.

Az emberek elkezdtek köréjük gyűlni. Kossuth felsorakoztatta az érméket.

– 1849 júniusa, már-már elveszett a forradalom. Az áruló Ferenc József császár hívására a cár elküldi csapatait a Kárpát-medencébe. Paszkevics tábornagy úgy határoz, a fősereggel a Duklai-hágón kel át. Az oroszok rendezett hadoszlopban keltek át a hágón: lovasság, gyalogság, tüzérség – mutatott a három oszlopban és több sorban egymás után helyezett érmékre, aztán felállított egy kétsornyi mélységű vonalat is. – Guyon tábornok itt sorakoztatta fel tüzérségét, keresztben az úton, szemben a támadó muszkákkal, két oldalra pedig a lovasságot rendelte.

Kossuth ekkor felnézett.

– Nem igazán jó haditerv, és ezt az oroszok is így gondolták. Viszont ők nem tudtak a Buda-Ganz gyár golyószóróiról. A csata percek alatt eldőlt. – Kezével elkezdte tolni előre az orosz hadoszlopot, és folyamatosan levette az első sorokat. – Ezrek haltak meg, de Paszkevics csak küldte előre a hadosztályait. Végül a lovasság bekerítette a maradék csapatokat oldalról, a gyalogság pedig szemből intézett szuronyrohamot. Az orosz intervenciós sereg fél óra alatt megsemmisült, és Paszkevics fogságba került.

Kossuth a tenyerébe söpörte az érméket, majd zsebre vágta őket, és fogadta a tapsot. – Köszönöm, köszönöm. Tekintsék ezt búcsúelőadásnak.

Rendezte a számláját, majd megadta a fogadósnak Nemesházi Bence belgrádi címét azzal, hogy ládáját és a nevére érkező leveleket ide továbbítsák. Nem volt más ismerőse Belgrádban a barátján és Teodórán kívül, de ami még meglepőbb, hogy nagyapjának sem volt háza a szerb fővárosban. Elköszönt, és az ajtón kilépve odasétált az első, út szélén várakozó kocsishoz.

Több úton is eljuthatott volna Belgrádba. Naponta két szivarhajó indult a pest-budai légikikötőből, de az esti járatot már lekéste, a dunai hajókázáshoz pedig nem volt kedve. Végül némi gondolkozás után a Központi Indóházat adta meg végállomásként. Az utasítások szerint eljárva nem bízott meg Löwe tanácsában. A konflis egyenesen haladt az Indóház felé, átvágva a Sarlón. Kossuth mindig elámult e nagyszerű csatornán, amelynek két oldalán üzletek sorakoztak a magas bérházak aljában, és amelyet közel harminc míves híd szelt át. A mérnöki tervezés dicsérete, a magyar főváros nyakéke volt ez a majdnem öt kilométernyi folyócska, melyen bércsónakok fuvarozták a polgárokat a Margit-szigettől egészen a régi Fa térig. Kossuth még élénken emlékezett arra az időre, amikor tervek álltak készen a lecsapolására. A Sarló a Duna egyik névtelen mellékága volt, nem több holmi bűzös posványnál, gazdag élővilággal. Végül a vízi út terve győzedelmeskedett az irracionálisan drága és sok munkával járó szárazföldi körúttal szemben. Az idelátogató könnyen érezhette úgy magát, mintha Velencében lenne, leszámítva az éneklő gondolásokat. Helyettük gőz- és benzinmeghajtású csónakok, kétevezős ladikok szelték a vizet, illetve alacsony merülésű gőzhajók biztosították a tömegközlekedést. Kétségtelenül modernebb látvány nyújtott, mint Velence.

A Mátyás király téren nagyobb forgalom volt a kései órán, mint a város többi részén. A kocsiból kiszállva Kossuth a Konföderáció minden részéből származó embereket látott, frakkot viselő elegáns urakat éppúgy, mint kocsit toló munkáslegényeket és bő gatyás parasztokat. Az északi pályaudvar felől érkező villamos ontotta magából a dunai polgárok tarka tömegét. A Központi Indóházat öt évvel azelőtt nyitották meg a Kerepesi úti vámnál, hogy tehermentesítsék a másik három főpályaudvart, ám ez sem volt elég. Azóta épülőben volt még egy pályaudvar, és elkészült az új légikikötő is a városon kívül. A Központi Indóházban futottak össze a Konföderáció északnyugati vasútvonalai, hogy aztán dél és kelet felé induljanak. A díszes épület homlokzatán elhelyezett óra fél tízet mutatott.

A hatalmas csarnok egyik végében a belgrádi gyors indulásra készen állt. Kossuth bosszúsan vette tudomásul, hogy a hálókocsi teljesen foglalt, így az első osztály egyik fülkéjében kapott helyet. Nyugodt léptekkel vágott keresztül az emberek tömegén, akik lassan teljesen feltöltötték a vonat másod-, harmad- és negyedosztályú kocsijait. Egy pillanatra megállt, és vásárolt egy Esti Hírmondót a peronon kiáltozó rikkancstól. Az első osztály a tömeg ellenére szinte üres volt, úgy látszott, már mindenki elutazott Belgrádba, aki számít.

Fülkéjében reményei ellenére nem volt egyedül. A menetiránynak háttal, az ajtó mellett egy hivatalnok külsejű férfi ült aktatáskával az ölében, monoklival a szemén olvasta a Beszélőt, és közben szivarozott. Kossuth köszönt neki, majd leült a szemközti oldalra az ablak mellé, oldaltáskáját maga mellé téve a bordó ülésre. A füst kicsit ingerelte a torkát, ezért úgy döntött, ő is megérdemel egy Csokonayt. Kiütögetett egy szálat a pakliból, gyufát vett elő, és élvezettel szívta le a füstöt. A szivar általában ingerelte, a pipázással nem volt kedve bíbelődni, a cigaretta viszont minden kívánalmának megfelelt, ha megkívánta a füstöt.

Az Esti Hírmondó már részletesebben és kevésbé részrehajlóan írt a kibontakozó vitáról.

Nemesházi Bence, vakok között a félszemű

Reményik Teodóra tudósítása

Végéhez közeledik a Milanković-törvény vitája. Immáron két hete csak erről olvasni az újságok hasábjain, mást sem hallani klubok és kávézók asztalainál, férfiak között; a piacon, a fodrászatokban, a ruhaboltban asszonyok között: kizárólag a főváros-vitát. Emelkedhetnek az árak, parádézhat a francia császár, mit sem számít. Két hete áll egy helyben az ország előrehaladás helyett. Nem történt ez másképp ma sem, hacsak a kifogástalan frakkba öltözött Nemesházi Bence bekapcsolódását a felszólalásokba nem nevezzük annak.

A polgári demokraták – közkeletű nevükön: vakok – ifjú és jóképű képviselője szólásra emelkedett a belgrádi országház frissen megnyitott alsóházában, és felszólította a honatyákat, fontolják meg, mit tesznek. A Konföderáció alapelvei kerülhetnek veszélybe, ha a tagállamok fővárosai közvetlenül állami fennhatóság alá kerülnek, hiszen nemcsak a tagállamok szuverenitása sérül ezáltal, de az erőszakos centralizáció az egység legfőbb sarokkövét üti ki. Mert az, hogy a tagállamok belső ügyeiket maguk intézhetik a Konföderáció beleszólása nélkül vagy csak kismértékű beleszólásával, biztosítja a szövetség egységét. Felvetette továbbá, hogy az Egységpárt célja a hagyományos elvekkel szembemenni s tán alapítani egy állandó fővárost s ezzel a többi fölébe helyezni egyetlen tagállamot, arról nem is beszélve, hogy az ezzel egy időben zajló választókerülethatár-módosítás által akarja megszilárdítani hatalmát a kormány. „Mondhatják, hogy vak vagyok, de egy ép szemem félőn híres alkotmányunkra vetem: szavam talán nem akarja hallani a tettetve süket, és nem szólal fel mellettem a némák kórusa, mégis felszólítom őket: ne engedjék szabadságunk veszni a centralizáció oltárán!” – zárta le e frappáns mondattal beszédét Nemesházi.

Nemesházit leültekor nemcsak saját pártja jutalmazta dörgő tapsviharral, de a kormánnyal általában együttműködni kész liberálisok, sőt, az Egységpárt padsorainak egy része is – bár Adrian Baboescu igazságügy-minister felszólalásában elmondta, hogy ő a beszédet csak azért tapsolta meg, mert gyorsan véget ért, majd közölte, hogy a fiatal képviselőnek ifjú korára való tekintettel hajlandó megbocsátani elvakult idealizmusát.

Kossuth hangosan felnevetett, ahogy Baboescu felszólalásához ért az olvasásban, mire útitársa rosszalló pillantást vetett rá. Nemesházival együtt végezték a Ludovikát, de míg ő a katonaságnál maradt, addig barátja bátyja nyomdokaiba lépve aratott sikert a tavalyi választáson. Kossuth szerint Nemesházi igazi reálpolitikus volt, nagyapja legutóbbi levelében az ellenzék leendő első embereként emlegette és nagy szavakkal dicsérte őt, bár azt is Csaba lelkére kötötte, hogy senkinek, főleg a barátjának ne árulja el véleményét.

Kossuth Lajos már nem vállalt köztársasági hivatalt, de nyolcvanhat évesen is az Egységpárt és a Konföderáció legnagyobb tekintélyű politikusa volt. Egyetlen „posztja” a többek által csak vének tanácsának nevezett, 1877-ben alakult politikai tanácsban volt, amely nagymértékben befolyásolta a bécsi szövetség, azaz Olaszország, Lengyelország, az Észak-német Szövetség és a Konföderáció külpolitikáját. Az idős politikusok között ott volt Bismarck, Bem, Garibaldi, Görgey és egészen a meggyilkolásáig Batthyány Louis is. Nagyapja elismerő véleménye sokat nyomott tehát a latban, főleg miután egy másik félmondatában azt a félelmét is kifejtette, hogy egy Nemesházihoz hasonló egyéniség megtörheti a kormánypárt csaknem töretlen, lassan negyvenéves uralmát.

Kossuth éppen folytatta volna Teodóra tudósításának olvasását, amikor elhangzott az indulást jelző füttyszó, és újabb útitárs lépett a fülkébe. A nő harang alakú kalapot viselt, fűzős cipőt, hosszú szoknyát, fehér blúza fölött két sorban gombos, szürke mellényt. Kalapja alól kivillanó hullámos fekete haja kiválóan illett szigorú, vörösre rúzsozott szájához és fekete festékkel kiemelt zöld szeméhez.

– Jó estét – köszönt a nő erős szerb akcentussal, majd leült a Kossuthtal szemközti ülésre, akinek minden erejét össze kellett szednie, hogy köszönés után az újság hasábjaira koncentráljon. Teodóra jutott eszébe, ha nem is a hasonlóság, hanem inkább a kontraszt miatt. A vele szemben ülő kemény tekintetű nő tökéletes ellentéte volt a mindig mosolygó lánynak. Kossuth elkomorodott, és mivel nem tudott a cikk folytatására koncentrálni, szemével átfutotta a többi címet, miközben a belgrádi gyors indulásra készülődött a lassan kiürülő állomás szélső vágányán.

***

A Központi Indóházban nagy volt a nyüzsgés, nagyobb, mint általában. Senki sem vette észre a feketébe burkolózó alakot, aki pedig mégis észrevette, az igyekezett maga elé engedni és minél előbb elfelejteni. Volt valami nyugtalanító a férfi jelenlétében, amitől mindenki megborzongott.

Nyugodt tempóban, magabiztos léptekkel haladt a tizenharmadik vágány felé. Menet közben elővette arany zsebóráját és megnézte az időt. Még kereken öt perce maradt a vonat indulásáig. Ha minden igaz, a hordár már fel is rakta a csomagjait. A belgrádi gyors tömve volt, neki mégis sikerült egy egész fülkét lefoglalnia magának az első osztályon.

Óvatosan jobbra tekintett és meglátta a célpontot. Éppen akkor szállt fel, méghozzá ugyanabba a kocsiba, ahová az ő jegye is szólt. A férfi lassan elmosolyodott. Mire a füttyszó felhangzott, a fekete alak már a fülkéjében ült csomagjai társaságában. Még ekkor is mosolygott.

2.

Két újabb hajó vesztegel fedélzetén illegális bevándorlókkal Fiume kikötőjében. Az Amerikai Konföderációból elszökött négrus rabszolgák kérdése megosztja a Dunai Konföderáció törvényhozását: míg az ellenzék a menekültek befogadása mellett érvel, addig az Egységpárt és a kormány prominensei óvatosan nyilatkoznak a kérdésről.

(Reményik Teodóra: Fekete ügyletek,

Esti Hírmondó, 1887. május 3.)

Amikor Nemesházi Bence belépett a szobába, az első pillanatban nem is vette észre a borítékot, amely kedvenc foteljában hevert. Behúzta az ajtót, ráfordította a kulcsot, aztán zakóját a fogasra akasztotta. A kis faliszekrényhez lépett, amely a nyugati fal közepét elfoglaló a mágneses Mediterráneum-térkép bal oldalán függött. Jobb oldali párjában az italosüvegeket tartotta, de egyelőre nem volt kedve inni. Kis kulcsot halászott elő nadrágzsebéből, és elfordította a zárat. Pipái szép rendben sorakoztak tartóikban a polcokon, a legkisebbtől a legnagyobbig, összesen tíz darab. Egy pillanatig szakállát simogatva gondolkozott, majd kiválasztott egy hajlított csutorájú, gömbölyded példányt, és becsukta a szekrényt. A következő egy órában semmi mással nem kívánt foglalkozni: már látta maga előtt, ahogy finom mozdulatokkal megtömi a pipát, aztán óvatosan meggyújtja a dohányt, és leül kedvenc foteljába.

Önkéntelenül is a fekete bőrfotelra pillantott, ekkor vette észre a nagy alakú vörös borítékot. Nem kellett közelebb mennie ahhoz, hogy tudja: címzés helyett csak nevének kezdőbetűi állnak rajta, cirkalmas cirill betűkkel. Odalépett, hogy megszemlélje a két betűt. Az első egy szokatlan módon írt hatosra emlékeztette, a másik egy egyszerű latin H volt. Úgy döntött, előbb megtömi a pipáját, csak azután bontja fel a borítékot.

Az üvegdobozban tartott dohányok közül komótosan kiválasztott egy aromás brit márkát. A másik két borítékot is a zárt ajtón keresztül csempészték be lakásába: egyet az ágyán, egyet pedig az íróasztalán talált meg. Eleinte aggodalommal töltötte el, hogy a levél egyáltalán eljuthatott hozzá a személyzet tudta nélkül, de minden óvintézkedés hatástalannak bizonyult. A jelentéseket lendületes, leginkább nőre valló kézírással, szerb nyelven, cirill betűkkel jegyezték le. Kevesen tudták Nemesháziról, hogy szerbül is olvas, de ez az apróság eltörpült azon információk mellett, melyeket a levelek titokzatos írója, Nüx osztott meg vele az Egységpárt belső vitáiról, a különböző érdekcsoportok véleményéről és a párt gazdasági kapcsolatairól. Elképzelése sem volt arról, ki lehet az a nő, aki bizalmas pozíciójából éppen neki akar szigorúan titkos információkat átadni.

Amikor végzett a töméssel, a gyufát lassan a tűztér fölé helyezte, és körkörös mozdulatokkal izzásba hozta a dohány felső rétegét. A megperzselt szálak felkunkorodtak, mire kezébe vette a tömőfát, és lenyomkodta a dohányt. Ilyenkor szokott elégedetten hátradőlni a fotelban, ehelyett kezébe vette díszes, bronzból készült levélbontó kését, és felnyitotta vele a borítékot. Se megszólítás, se dátum nem volt a sűrűn teleírt négy ív papíron.

„Mivel ismeretes, hogy a három császárral kapcsolatban Ön a fegyverkezés és a megelőző háború oldalán áll, s ugyan kevésbé köztudott, de kapcsolatain keresztül általában jó ismertségben van a kormány és a ministeriumok ez ügyben folytatott tevékenységével, csak néhány tényt közölnék Önnel ebben a témában.”