Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ZÜMZÜM

VÉTKEZTEM

A NÚBIAI LEÁNY

SAV

NAGY KATALIN

TOMMY

CSÚZLI

LÁTOGATÁS AZ AGGASTYÁNNÁL

GYEREKKOCSI

NEM ADOK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szép Ernő

ZÜMZÜM

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-057-9 EPUB
ISBN 978-963-678-058-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1942.
Az elektronikus változat az 1942. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1870-ben készült litográfia
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ZÜMZÜM

Nem is tudom hirtelen, hogy szakadtam el attól a lánytól.

Abban a buta ifjúságban, abban a szemtelen ifjúságban milyen könnyen ment az, hogy az ember összeszövetkezett valami nőfélével és milyen könnyen ment, hogy megszabadult tőle. Barátom most csak úgy elbámulok, nem bírom már vissza se képzelni. Néha megfogom a fejem, behunyom a szemem, át akarok élni egy jelenetet, ami eldöntötte, hogy vége legyen az ügynek Evvel, Avval, Amavval. Semmi, semmi, nem emlékszem. Némelyiknek a hangját se tudom visszahallani, az arcát se tudom megkapni, legfeljebb egy-egy hajszín mutatkozik a múlt sötétjében; a nevük is minden tizediké ha eszembe jut. Persze ez mind olyan cigány dolog volt, nem hasonlított az urak nőügyeihez. Az urak, ha ráuntak a babájukra, vagy ha megcsalta a baba őket, szép szabályosan lebonyolítják a szakítást, kialkusszák a végkielégítést, sokszor még jó barátok is maradnak, ahogy ki szokták fejezni; telefonozgatnak az elmúlt nőnek, az is nekik, végigmennek velük délben a Váczi-utcán, sőt elviszik a nőt vacsorázni. Én egyszerűen abbahagytam a dolgot, a legneveletlenebbül. Két hónap, vagy két hét múlva, vagy két nap múlva. Hogy végeztem? hogy? csak úgy, hogy nem mentem többet a telefonhoz, ha felhívott az illető a szerkesztőségben vagy a kávéházban. Meg úgy, hogy várt és nem mentem föl hozzá. Olyan eset is előfordult, hogy együtt voltam egyszer egy kis önzetlennel és mikor elbocsátottam, nem kérdeztem meg: mikor látjuk egymást? Se ő nem kérdezte. És örökre elfelejtett. És én is őt. Neuraszténiás voltam. Csudát vártam, valami gyilkos nagy szerelmet. De hiszen attól folytathattam volna a szórakozást. Nem tudom, olyan voltam, mint az Ázsia-utazó, aki sátor alatt hál, sehol meg nem telepszik. Hanem akármilyen felületes és akármilyen felelőtlen eset volt ez mind, mégis csak kedves és édes teremtésekről van sző: hogy tudtam róluk olyan kurtán lemondani, miért, miért, miféle hiba, féltékenység, összeveszés, vagy micsoda butaság miatt? bizonyisten nem tudom.

Az éjszaka, mikor az ágyban olvastam, lepottyant a könyvem a mellemre. Olyan álmos voltam már. Eloltottam azután a villanyt. És mielőtt elaludtam volna, egyszer csak eszembe jut az a lány. Csak annyi volt, mintha az ablak előtt elmegy valaki, éppen mikor kipillant az ember. Azon bágyadtan elkezdtem gondolkozni, mit akarok most attól a lánytól?

Igen igen tudom már. Egyet sóhajtottam, az egész ifjúságért, elaludtam.

Most nyomozom itt az íróasztalnál, hogy is szakítottam vele. Az éjszaka a könyvről jutott eszembe, a könyvről amelyik a mellemre esett. Istenem, ezt a lányt is, hogy elfelejtettem már. Hova lett vajon, azt se tudom él-e hal-e. Ennek tudom még a nevét, hogyne, ez a lány valami félesztendeig tartott. Maguknak mindegy lehet, hogy hívták, hadd hívjam Zümzümnek. Mert ez mindég zümmögött. Többet dalolt ez a lány, mint a madár. Danolt ha fésülködött, ha vetkezett, ha öltözött, a fürdőkádban is danolt, az utcán is ha némely este kegyeskedtem elkísérni a munkahelyre, a vállamnak dűlt és halkan danolt, álmosan, olyan álmos hangja volt; mikor pislantani hányta a szemét, akkor is azt hittem néha, el fog aludni. A keringőben is úgy vitette magát a parketten, mintha nem volna teljesen ébren, mintha ő maga meg se moccanna, a lábát persze nem lehetett látni, a táncosnőkön mindig aszályos ruha volt akár a grófnőkön. Ott ismertem meg Zümzüm kisasszonyt a táncüzletben.

Hogy tudtam evvel olyan sokáig jóba lenni? Azt hiszem azért, mert nem igen társalogtunk. Nem lehetett ráunni. Ez öt órakor mikor a szolgálatból szabadult, eljött hozzám; ott maradt délután négyig, ötig. Aludt. Ha fenn volt, danolt, danolászott. Ez a lány sohse kérdezte mit dolgozom én, annyit sejtett, hogy valami lapnál vagyok. Regényt nem olvasott Zümzüm, színházba nem járt, moziba se kellett vinni; rá se ért volna; vagy próbára kellett néki menni, vagy hordták hozzá a kosztümöt, cipőt, kalapot, harisnyát, válogatni. Az egész életét a táncnak adta ez a lány, meg annak a bódult, lágy danolászásnak meg a csóknak. A fejét a szívemre tette, úgy aludt el minden reggel.

Egyszer, mikor már hetek óta barátkoztunk, megkérdeztem:

- Mondd mi a fenét szeretsz rajtam?

- Mit? - gondolkozni kellett néki, mert álmos volt. - Olyan jó szaga van a fejinek.

Köszönöm. Ennyit beszéltünk a szerelemről fél év alatt.

Tudom már hogy lett vége, tudom. Egy délután mikor fölkelt, azt mondja:

- Ide hallgasson, - azt mondja - udvarol nekem múlt hét óta egy nagy földbirtokos. Minden éjszaka ül velem, mindig száz koronát ad.

Éljen.

- Ez engem felvinne Bécsbe, azután levinne a földbirtokjára. Mit mond, elmenjek?

Hogyne, te bolond.

Evvel lett vége. Az utolsó kupié, amit a tükröm előtt fésülködés közt merengve danolt, az a Samubácsi volt, úgy kezdődött:

Hogy van a Samu bácsi,

Jól jól jól

Másnap is hajnalra kerültem haza, az éjszakát kártyaasztal mellett töltöttem, akkor az volt a divat. Lefeküdtem, olvastam. Nem tudtam, hogy Zümzüm nem jön többet, hiszen nem búcsúzott. Végre eloltottam a villanyt. És nem bírtam elaludni. Pedig már a konflison alig tudtam a szemem nyitva tartani. Feküdtem a sötétben hanyatt, mert úgy szoktam meg; nem gondoltam Zümzümre, a kártya járt még a fejemben meg a holnapi előleg. Azután semmise, irtó kába lettem, az a hosszú játék úgy tönkreteszi az embert. És nem megy az alvás, csak hajtogatom a fejem jobbra balra. Mi lelt engem? Addig kínlódtam, megéreztem, hogy túl szabadon lélegzem. A Zümzüm fejét nem éreztem a mellemen. Az a bajom. Mit csináljak, fölkeltem kérlek, ott volt a polcon a Malonyay-féle Magyar Népművészet, az a széles, nehéz díszmunka, minap kaptam kölcsön. Visszafeküdtem, rátettem a könyvet a mellemre. Szép - nyugodtan feküdtem, így azután lassan elaludtam. Három-négy reggel a Magyar Népművészetet tettem súlynak a mellemre. Azután megpróbáltam egy Tolsztojjal, a Háború és Békének egy kötetével, az is jó vastag könyv. Az is megtette. Mintha nehezebb lett volna, mint amilyen nehéz. Lehet, hogy a Zümzüm távolléte is hozzájárult, hogy azt a nehézségi többletet éreztem. Nem jól emlékszem már. Arra emlékszem, hogy hétnyolc nap múlva könnyebb könyvvel is boldogultam, ez a Pingvinek Szigete volt; azért emlékszem ilyen megbízható mód a könyvekre, mert később ha rájuk esett a nézésem, eszembe szokott volt jutni Zümzüm. Harmadik héten már a Himfy Szerelmei feküdt a szívem fölött, az a kisebbfajta kiadás, belefér az ember zsebébe.

VÉTKEZTEM

Igen, uraim, nekem nehéz és örökös vétek nyomja a szívemet.

Az a vétkem, hogy az édesség oly jól esett nekem.

Hogy a számnak az édessége jobban esett, mint a szívemnek az édessége.

Az édes testvéremet nem tudtam úgy szeretni, mint az édes cukrot.

Ez az igazság; nem tudnám és nem is kívánom elhazudni, sem magam előtt, sem más előtt.

Mindig szeretnék valami rendőrségre menni, mint az olyan, aki sokáig bujkált és már nem bírja tovább.

Ha csak volna olyan hely a földön, ahol felveszik a legbizonyosabb bűnöket, azokat, amelyeket a boldogságunk ellen elkövettünk.

Nem, mi már nem lehetünk soha boldogok, mert nevettünk, amikor mások sírtak, mert reméltünk, amikor mások kétségbeestek, mert édeset álmodtunk, amikor mások haldokoltak.

Én az édes öröm után jártam, mikor az én kicsi testvérem beteg volt és olyan keservesen szenvedett.

És mikor a keserű cseppeket nyelte, én a legfinomabb cukrokat haraptam.

Oh Istenem. Hat esztendőt betöltöttem, már iskolás voltam. A beteg húgocskám négyesztendős múlt akkor télen, mikor difteritiszbe esett az ártatlan, gyönge füvecske. Oly halk és oly szelíd és oly sápadt kis jószág volt. Ő csak gyermeknek született, nem embernek. Csak kicsi lánynak, nem nőnek. Hiszen meghalt szegényke négy esztendő után.

Azon a nevén nevezem, amit ő maga adott magának, amikor két esztendős korában egy kézitükörben nézegette magát. Azt monda, hogy: én vagyok Fehérke. A japánok szoktak új nevet adni a gyermekeknek, akik a másvilágra kéredzkedtek innen. Az én testvérkém is felvette az ö sejtelme szerint való nevét, amelyik a végtelen világokban mindenütt egyformán rá fog illeni.

Úgy emlékszem, vagy két héttel karácsony előtt volt, hogy le kellett fektetni Fehérkét.

De nagyon sírt az első este szegény baba, mert egyedül maradt abban a világos sárgára mázolt gyermekágyban.

Tegnap este még a másik húgocskámmal mulatott abban az ágyban. Amaz is sírt sokáig a drága leikecske, mikor odafektették hozzám a másik szobában. Ő még csak a harmadik évébe járt. Az ő meséit és merengéseit nem érthette meg efféle iskolás mamlasz, aki már kifelé kanászodik a tündén gyermekkorból.

Másnap reggel jött a doktor bácsi és ott hagyott egy receptet. Én mentem a patikába és meghoztam azt az ismerős nyolcszögletes orvosságos üveget, zöld fluszpapír ruhában és mosolygó sárga papírkeszkenőbe kötött fejjel és háromszoros, nemzetiszín cérnafűzérrel.

Másnap megint orvosságért kellett menni.

S negyednapra már három orvosságos üveg állott üresen az ablakdeszkán.

Nekünk testvéreknek csak éppen, hogy be lehetett a szobába kukucskálni Fehérkéhez, amikor az ajtót kinyitották. Nem szólt hozzánk szegény Fehérke. Csak a bágyadt köhögését hallottuk, meg azt az erőszakos, hangos lélegzését.