FEKETE ISTVÁN

Hú

Egy bagoly regénye

MÓRA

Az életműsorozatban
ötödik, felújított kiadás

Borítóterv:
HITKA VIKTÓRIA

CSERGEZÁN PÁL
rajzaival

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Fekete István jogutóda

© Csergezán Pál jogutóda

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 150 3 (epub)

ISBN 978 963 603 151 0 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 1966, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Még nem volt hajnal, de az éjszakát már lustán ringatta a nagy folyó.

A csillagok mintha álmosan hunyorogtak volna, s a partra vetődő hullámok is némán folytak vissza a mederbe, mintha felesleges lett volna minden locsogás a szürkület előtti idő ezen tétova óráiban.

Hold nem világított, így nem volt árnyék, de árnyék volt az egész világ, s a csónakot alig lehetett meglátni, félig a homokban, a lapos öbölben.

A parton két ember hajladozott, s amikor már majdnem teljesen a vízre tolták a csónakot, a nagyobbik megszólalt:

– Ülj be, majd én ellököm…

A csónak rácsusszant a vízre, s a magasabb ember is leült.

– Majd én evezek. Nem fázol?

– Kicsit…

A part újra néma és magányos maradt, mintha a virradatot soha várni nem lehetett volna, mert a csónak magával vitte a két embert az itt-ott felcsillanó hullámok láthatatlanságába.

Az evező alig hallhatóan kanalazott, és a fiú arra gondolt, okos dolog volt-e apját már harmadszor rábeszélni erre a veszedelmes kirándulásra.

Most már fázott és meg-megborzongott.

Karjait erőtlennek érezte, és nem nézett hátra, mert az ijesztő, sötét falat látni úgysem lehetett volna.

De – háromszáz pengő nagy pénz… és a sötétség jó, mert kevesebbet lehet majd látni a mélységből és a magasságból…

Igen, Jancsi a túlsó oldalról kileste a fiókákat, amikor hajnalban kiültek a párkányra, és a szülőket várták. Úgy látta, hárman vannak; fejenként egy százas…

Így lehetett számolni a háromszáz pengővel, ami nagyon nagy pénz. Az öreg lovat el lehet adni, és másikat venni; még csizmára is marad… A kötél ugyan nem új, de ha a kútásót elbírja… A kútásó szegről-végről rokon, hát az új kötelet is odaadhatta volna, de azt mondta, hogyha őt elbírja, aki nyolcvan kiló, hát elbírja Jancsit is, aki negyven sincs. Legyen egészen nyugodt.

Jancsi azonban nem nyugodt. Azt talán nem lehetne mondani, hogy fél, de fázik és borzong. Majd utána jó lesz, de most még nem jó. Így volt tavaly is és tavalyelőtt is, bár akkor pár kilóval könnyebb volt.

Aztán megint a pénzre gondolt… a három ropogós százasra. A láda már kész… ebbe rakják a fiatal baglyokat, és kocsin viszik a patikába, mert a patikus rokona veszi meg a baglyokat. Apja pálinkát kap, amitől dúdolva hajtja majd a lovakat hazafelé. Akkor már jó lesz minden…

Megtapogatta zsebében a villanylámpát, és alig vette észre, hogy a csónak kicsúszott a homokra.

– Na – mondta apja –, te csak a zsákot vidd.

Kanyarogva ballagtak felfelé az emelkedő parton, amelynek folytatása volt a hatvan méter magas, meredek fal, s ennek közepe táján a barlang, amelyben a nagy baglyok, az uhuk fészkeltek. A tetőt hátulról lehetett csak megközelíteni, s onnan lehetett leereszkedni.

Amikor felértek, Jancsi leült egy lapos kőpadra, apja pedig a kötelet hurkolta egy vadkörtefához. Aztán ő is leült.

Nagy volt a csend. A csillagok megritkultak, a folyó felett hamvas köd szállt.

– Még meggondolhatod – mondta apja, aki máskor mindenben parancsolni szokott –, én nem erőltetlek…

Jancsi nem válaszolt, mert bántotta apja tétovasága. Minden alkalommal neki kellett kierőszakolni a fiatal uhuk kiszedését, aztán apja úgy beszélt, mintha ő parancsolta volna. A pénzzel pedig enyhén zsugoriskodott.

– Hát ezt okosan csináltad – mondta tavaly is hazafelé, s Jancsit bántotta apja utólagos hetykesége.

Igen, Kis-Magyar János fuvaros nem volt hős, és a maga módján szerette is fiát, de nem volt mentes ilyen emberi gyengeségektől. Egyébként jól megvoltak apa és fiú, mert Jancsi anyja már nem élt, s az asszonyi munkák egy részét is a fiú végezte. Időnként öreganyja jött főzni, baromfit ellátni, takarítani; hiába biztatta fiát, hogy házasodjon meg. Kis-Magyar János halogatta a dolgot, mert az özvegyi állapotot elég kényelmesnek tartotta, és úgy látta, a fiú sem vágyakozik mostoha után. Meg is voltak apjával csendes békességben, és ritkán fordult elő – mint például most –, hogy apját egy kicsit elítélte.

„Aki apa, az legyen mindenben apa” – gondolta tavaly is és most is, ott a hegytetőn, amely szörnyű falként szakadt le meredeken a folyóba.

Igaz, a kisuhuk kiszedése Jancsi eszméje volt, amire nem biztatta senki, s a patikus is csak annyit mondott, hogy egy ilyen vadászbagolyért bárki megadna egy százast…

Először az apa komolyan ellenkezett, de a pénz őt is levette a lábáról. Másodszor már könnyen hagyta magát rábeszélni, és most világosan látszott, hogy csak éppen a felelősséget tolja fiára, és mélyen meg lenne sértve, ha Jancsi azt mondaná: meggondolta a leszállást, és igenis, fél…

De Jancsi nem szólt egy szót sem. Jancsi már a hatvanméteres mélység fölött érezte magát, aminek rettenetes szívása már előre a gyomrában kavargott.

Hiszen a kisbaglyokat nappal is ki lehetett volna szedni, de odacsődült volna a fél falu, s ezt a könnyű pénzszerzési lehetőséget más is megirigyelhetné. Azonkívül jó volt a derengő sötétség, amely alatt mégsem látszott annyira az ijesztő mélység.

Jancsi összeszorította a száját.

– Megkötötte? – suttogta rekedten.

– Meg…

– Hát akkor fogja meg, édesapám…

– Fogom!

Jancsi belelépett a hurokba, kiült a szikla szélére, és mászni kezdett lefelé.

– Eresztheti!

A kötél a körtefa kiugró gyökerén és az oromszikla vájatában kezdett csúszni lefelé, és idősebb Kis-Magyar János most esküdött meg harmadszor, hogy ez az utolsó, de a legutolsó eset, hogy fiát erre az útra engedi.

– Jól mégy?! – kiáltott.

– Csak eressze!

– Hogy az a jóisten… – lehelte az apa, mert fia teljes súlyát érezte a kötélen.

A meredek falon bokrok voltak, egy-egy kis párkány, és Jancsi fogódzott, ahol lehetett, de súlyán ez alig könnyített valamit. Alatta derengő, kavargó mélység. A fiú nem akart lenézni, mégis lenézett, s arra gondolt, ha a vízbe esne, talán nem is ütné magát agyon.

– Hol van már az a rohadt barlang?

A kötél lassan csúszott Jancsival lefelé, s egy kis megnyugvás volt, amikor a lábai a széles párkányra értek. A fiú leguggolt.

– Elég! – kiáltotta, és bemászott a szoba nagyságú barlang homokos előterébe. Ott leült, és szívét hallgatta, amely úgy dobogott, mintha egy ló vágtatna a hegytetőn.

Kibújt a hurokból, ledobta válláról a nagy zsákot, sóhajtott kettőt-hármat, aztán felállt, és felkattintotta a zseblámpát. Ekkor a barlang mélyén megsuhant valami, s egy nagy szárny úgy pofon csapta a fiút, hogy majd hanyatt esett… aztán a folyó felett eltűnt a sötétségben valamelyik öreg uhu.

– Azanyád – rémüldözött a fiú –, jó, hogy a szemem nem vágtad ki! – De kissé meg is nyugodott, mert most már tudta, hogy csak a fiókák maradtak a barlangban. – Három! Jól láttam! – örvendezett Jancsi szívszorongató perceiben, amint meglátta a sarokban a zseblámpa fényében pislogó, már majdnem anyányi három fiókát. – Három! Talán már röpülnek is… – S a zseblámpa fényével vakítva a három kisuhut, megközelítette őket. – Ne féljetek – suttogta, és egyenként a zsákba erőszakolta a kapálódzó madarakat –, ne féljetek, nem lesz semmi bajotok…

Bekötötte a zsákot, nyakába akasztotta, és hátára vetette, aztán belelépett a hurokba, és megrántotta a kötelet, mert mintha már derengeni kezdett volna, és a gyomra újra felkavarodott, ahogy lenézett a mélységbe.

– Húzzál – kiáltott tompán.

– Várj…

A kötél rángatódzott, de nem indult, és a fiú elsárgult, mert ez a rángatás azt jelentette, hogy a kötél megakadt valahol. Sziklahasadékba szorult vagy valami gyökér alá.

– Próbáld meg lefelé húzni! – kiáltott apja, és ez a kiáltás is tompa volt, mint a fulladás.

De lefelé engedett a kötél, pedig a fiú keze úgy reszketett, mint a kétségbeesés motollája. A mélységben csobbant valami.

– Húzom! – kiáltott újra az apa, és a fiú kiállt a párkányra, és egész teste reszketett, amikor a kötél megfeszült, és akadálytalanul vonszolódott felfelé.

Aztán a kötél megint elakadt, és Jancsit kiverte a halálos veríték. Egy kis bokor tövének vetette lábát, egy másikban megkapaszkodott. Apja már alig volt öt-hat méterre.

– Most rángassa!

Az apa óvatosan meghúzta a kötelet, s az újra megindult. Hallotta apja sóhajtását, és látta arcán az eltorzult rémületet.

De a kötél ment felfelé, s amikor Jancsi kikapaszkodott a mélység peremére, úgy rogyott össze, mint akit letaglóztak.

Apja kiakasztotta nyakából a zsákot, aztán szelíden a hóna alá nyúlt, s elhúzta a vadkörtefa alá. Aztán odadőlt a fiú mellé maga is.

Sokáig hallgattak, aztán az apa magához húzta a kötelet.

– Idenézz, fiam!

A kötelet valami éles szikla elmarta, s alig tartotta már néhány foszlány. Jancsi az utolsó pillanatban ért a párkányra.

– Látod?

– Látom, édesapám. Öreg volt már a kötél.

– Löhet – mondta az apa, és reszkető kézzel a mélységbe mutatott –, hanem oda – és elcsuklott a hangja –, oda többet nem mégy, isten engöm úgy segéljön! – És a szeme elkönnyesedett.

Aztán elindultak lefelé, és Jancsi most megint nagyon megszerette az apját.

És most ül a három kisbagoly a kemence mellett a kuckóban, és ül a két Kis-Magyar az asztal mellett, és reggeliznek. Nem beszélnek az emberek, s a kisbaglyok is csak pislognak. Néha becsukják nagy szempillájukat, aztán kinyitják, mintha nem hinnék el, amit látnak. Egymásra nem néznek, és nem lehet tudni, hogy gondolnak-e valamit…

– Nem kellene enni adni nekik? – néz az apa a fiára.

– Nem ennének – mondta a fiú –, amíg meg nem szokják a helyet, nem esznek…

– Pedig talán éhösek…

– A patikus azt mondta: két hétig is elvannak élelem nélkül…

– A fenét!

– Ott majd esznek, ha kieresztjük őket az istállóban. Aztán lűnek nekik verebet. Tavaly is így volt. Aztán gyün a rokon, és elviszi üket.

– De előbb fizet – bólint a nagyobbik Kis-Magyar, aztán csak esznek kényelmesen, komótosan, de komolyan, mert még bennük van az elmúlt órák halálos izgalma.

A kemence mellett pedig ül a három kisbagoly az árnyékban, és szemük tükrében ott van az ablak, az ablakon túl a felhős, napsugaras ég, és titokzatos gondolataik között, vagy csak érzésvilágukban, ott van az elveszett otthon, a tér és az idő.

Közben szépen kireggeledett, és alig lehetett érezni, hogy a faluvégi kis ház, a folyó és hegy körül valami változott volna. Az erdő felől csókák szálltak néma magasságban, a csónak úgy feküdt a vízparton, mintha napok óta nem ült volna benne senki, a víz unott locsogással nyelte és szórta a reggeli nap csillogását, és a nappal most kezdett harmatos feketéből szárazra szürkülni.

Csak a barlang szája volt fekete, egészen néma és egészen üres, mintha nem mondana semmit, pedig éppen ez a fogatlan nagy száj kiáltott még a virradat előtt valami fájdalmas huhogást, amitől megborzongott a fal minden lakója, a félelem s az együttérzés névtelen rémületében.

– Az ember! – huhogott az anyabagoly. – A fiaim…!

Az öreg hím némán ült, csak a szeme járt körül a barlangban s annak hihetetlen, megmagyarázhatatlan ürességében.

– Kirepültek? Hiszen tudtak már kicsit repülni… – És újra végignézett a tegnapi vadkacsa szétszórt maradványai között.

Az óriás nőstény szeme villogott.

– Az ember! Láttam…

A hím bagoly vakaródzott, és nem válaszolt. A nőstény sokkal nagyobb és erősebb volt… és nem lehetett vele vitatkozni, mert esetleg széttépte volna párját is gyilkos haragjában.

A barlang mélyedésében egy süldő nyúl feküdt, hát arra nézett, és újra a nőstényre, mintha azt mondta volna:

– Egyél! Ilyenkor enni kell…

A nőstény elfordult, kitotyogott a párkányra, és szólongatva újra huhogni kezdett, amitől mintha homály borult volna a nagy fal ébredező arcára.

A vadrózsabokor megborzongott, a parti fecskék elhallgattak, csak egy öreg szürkevarjú károgott a hegytetőn, hogy bizony kár, kár, de még a vadkacsa is élhetett volna, és az őzgida is, amelynek egy-két csontja még ott fehérlik a barlang szájában…

A nagy nőstény visszatotyogott a barlang mélyébe, és úgy látszott, mintha szemével hallgatta volna a szürkevarjú szemtelenkedését, mert nagy szeme szinte elfeketedett a gyűlölettől, és kérdően nézett párjára.

– Rának hol a fészke?

A hím bagoly vakaródzott, ami tanácstalanságot jelentett.

– A többi között… de ki tudná megmondani, hogy a sok fészek közül melyik az övé?

Odakünt egyre napsugarasabb lett a táj, s a hajnali szél szétszórta már az éjszaka utolsó üszkeit is. A folyó hátán az idő ballagott, a vadrózsára megérkeztek az első méhek, s a kis mézkufárok csendes zengésében alig lehetett már emlékezni a hajnali borzongató bagolyhuhogásra.

A hím bagoly már bóbiskolt, a nagy nőstény pedig magához rántotta a vadkacsa fejét, és a nyakkal együtt leszakítva nyelni kezdte.

„Igen, ilyenkor enni kell” – gondolta talán, és átnézett a folyó felett a túlsó partra, ahol a faluvégi ház udvarán Jancsi akkor szerszámozta fel a lovakat, és később apjával egy nagy ládát is tettek fel a kocsira.

„Az ember!” – gondolta az öreg nőstény, és haragos félelem nőtt a szívében, pedig ezektől az emberektől most már nem kellett félnie, azt pedig nem tudhatta, hogy a ládában az ő fiai vannak.

Kis-Magyar János lábán erre az alkalomra új csizmák voltak, Jancsi pedig kalapot tett a fejére, amit csak különleges alkalmakra viselt. A kalap mellett fácántoll volt, ami Jancsi vonzalmáról tanúskodott mindennel szemben, ami vad, hal, erdő és madár…

– Dobj egy porció szénát a ládára, ne kíváncsiskodjanak a népek…

– Menjünk a kertek alatt – mondta Jancsi.

– Persze. A kútásó meg nem beszél. Ha mi nem bántjuk a baglyokat, más se bántsa.

Jancsi erre nem válaszolt. Elrendezte a szénát a láda felett, és felült apja mellé.

– Mehetünk! – mondta vidáman.

– Igenis, nagyságos uram! Ahogy parancsolja – vidámkodott vissza apja –, de alkudni ne engedjen. Háromszáz! Érti?

– Értem hát! Ha nem tudná, egy értelmes vadásszal van dolga. De nem olyan ember a patikus. Amit az kimond, az úgy is van.

A kocsi csendes reggeli kattogással kifordult az udvarból a falu alá, és a kertek felől állt meg a patikus udvarán. De alkuról szó sem volt.

– Az istállóba engedjétek ki őket – mondta a patikus. – Szépek?

– Három van. Egészen anyányiak.

– Jól van, Jancsi! Hát csak engedjétek ki őket – parolázott a patikus az öregebbik Kis-Magyarral –, magának meg milyent hozzak, öreg lókötő?

– A tavalyiból, instálom. Abbul az orvosságos köménybül…

– Jól van. Három madár: három pohár… Derék gyerek vagy, Jancsi!

A patikus bement a házba, s amikor visszajött, a baglyok már szabadon voltak a sötét, üres istállóban. Ott ültek összebújva a sarokban, és pislogtak, amikor a patikus a zseblámpájával megvilágította őket.

– Szépek! Hanem – és Jancsira nézett, aztán az apjára – a gyerek megnőtt. Elbírja még a kötél?

Kis-Magyar János a földre nézett, aztán a patikusra.

– Máma esküdtem meg, hogy ez volt az utolsó. A régi kötelet elette valami éles kű… Azt hittem, megbolondulok…

– Atyaúristen!

– Bizony, uram, ez volt az utolsó, pedig szögény embör vagyok.

– Nem is venném meg, érti… de most olvastam a vadászújságban, hogy az ilyen vadászuhuk darabja százhúsz pengő, hát én is úgy fizetem. Aztán most igyunk egyet!

– Hát erre ihatunk!

A három kisuhu egyedül maradt. Az emberek eldobogtak, az ajtó bezárult, a kocsi elzörgött, hát ültek mozdulatlanul órákig. Nagy szemük most kitágult, és az emberektől való félelmüket felszívta a homály és a csend. De az idegenség, a környezet ismeretlensége még bennük vibrált, és éhesek is voltak. A külső, távoli zajokat lassan megszokták, és most valami homályosan ellenséges várakozás ődöngött körülöttük.

Az ember nagyságától először megrémültek, de aztán nem történt semmi, és az emberrel szemben is csak valami ösztönös résen állás maradt bennük.

A szülők nincsenek, az ember van. A barlang elmúlt, és most itt van ez a hely, ami szintén barlang.

Néha egymásra néztek, és ez olyan volt, mintha azt kérdezték volna:

– Mi lesz?

Ha harcolni kellett volna, hát harcolnak. Ha meg kellett volna ijedniük, hát megijedtek volna, de itt nem volt semmi ijesztő, és nem kell senkivel verekedni. De hát akkor mi lesz? A szülők hiánya élénk volt bennük, de ezt meg lehetett érteni, ami talán nem is az értelem vágya volt, mint inkább a megszokásé.

A három kisuhuból kettő nőstény volt, és egy hím, s ez sötétebb volt a másik kettőnél. És talán bátrabb is. Az uhuknál – és általában a többi ragadozó madárnál is – a nőstények nagyobbak, rámenősebbek és intelligensebbek is; de itt ezek a különbségek mintha a hím javára szóltak volna. Először ez vakaródzott – mint otthon a barlangban, aztán megrázta magát, és tollait kezdte rendezni.

Olyan volt ez a mozdulat, mintha egy ember, félelmét leküzdve, köpött volna, és azt mondja:

– A fene egye meg, valahogy majd csak lesz!

Az persze nem valószínű, hogy a kisbagoly ezt gondolta volna, de ezek a mozdulatok valamilyen indulatokról tanúskodtak és az állandó félelem szűnéséről. Ezek a nagy valakik – egyelőre – nem akarják elpusztítani őket, s a holnapra nem gondoltak, mert buksi fejükben az időnek nem volt neve, és a létet csak érezték, de nem tudták.

De ekkor egyszerre megdermedtek, mert a törött kis ablakon egy macska ugrott az istállóba, aki ellenség volt, de zsákmány is. Ismerték, és Nyaura kellemesen gondoltak, mert ilyent néha hoztak a szülők, de azok már nem mozogtak…

A macska nem vette észre a baglyokat, hát leugrott a földre, de abban a pillanatban kszfuh! – fújt nagyot az ijedelemtől, és szinte repült vissza az ablak felé, mert a három szörnyűnek látszó nagy bagolytól halálra rémült.

A hím mintha azt mondta volna:

– Nyau fél… Nyaut meg lehet fogni…

A két nőstény csak pislogott.

– Nem szabad! Talán nem szabad…

És mintha csak ezt igazolta volna az ajtónyílás, ahol a patikus jött be vidáman és lőtt verebekkel a kezében.

– Jaj de gyönyörűek vagytok! – És a verebeket odadobta a baglyok elé, akik visszahúzódtak, és szemük aggályos lett. – Nem lesz rossz dolgotok, ne féljetek…

A baglyok összebújtak, bár a hang nem volt kellemetlen.

– Ember! – pislogtak volna még a szülők is, ha itt vannak, de mást a szülők sem tehettek volna. A szülők szemében is mindig félelem volt, ha csónak úszott el a barlang előtt a mélyben, és az emberek kiabáltak. Ilyenkor nem volt szabad kiülni a párkányra.

De ez az ember nem kiabált, csak állt, és nézte őket, és a szeme erős volt, amibe belenézni nem lehetett. De a hangja nem volt ijesztő, és nem is hullámzott belőle semmi ártó szándék, amit a kisbaglyok tisztán megéreztek volna.

De azért nem mozdultak.

– Majd hozzányúltok, ha éhesek lesztek – ígérte az ember, és csendesen eltávozott.

A baglyok csak ültek.

A verebek – öten – ott feküdtek az avult szalmán, és nem voltak olyanok, mintha nem a szülők hozták volna őket. De azért gyanúsak voltak. A szülők nincsenek itt, s a zsákmány mégis itt van. Gyanús…

Igaz, a szülők ilyen kis madarat nagyon ritkán hoztak. Már a varjú is a kicsinyek közé számított, hiszen rendesen vadkacsa, vadliba, fácán, sündisznó, sőt kisróka és nyúl is volt a zsákmány.

Kicsit éhesek voltak, de ez nem látszott rajtuk, és nem látszott volna akkor sem, ha egy hete nem ettek volna semmit. A madárnak nincs arca a fájdalom kifejezésére, csak a szeme mutat valami elmélyülést, mielőtt megtörne, ha el kell pusztulnia. De a kisbaglyoknál erről szó sem volt, és a verebek is bizonyos megnyugvással töltötték el őket, mert ha jönne az éhség, a valódi, mardosó nagy éhség, az majd meghozná a bátorságot is, hogy a verebekhez hozzá is nyúljanak.

De egyelőre csak ültek, ámbár a tárgyak, a környezet lassan békésre ülepedett szemükben. Az ember hangja megnyugtató volt, a macska félt, a félhomály kellemes, s a falu távoli hangjai nem mondanak semmit.

A hím uhu kicsit kibújt a jászol takarásából, és tollászkodni kezdett, mire a két nőstény is megeresztette tollkabátját, bár úgy látszott, mintha a hím kezdeményezése nélkül erre még sokáig vártak volna.

És mivel nem történt semmi, a hím kitárta szárnyait, és megsuhogtatta a levegőben, nem mintha repülni akarna, csak öntudatlan próbának, hogy fogják-e a levegőt, aztán előreindult, és megállva egy felfordított kosár előtt, szigorúan megnézte, majd – szárnyával is segítve – felugrott rá. A két nőstény bizalmatlanul nézte ezt a próbálkozást, majd kissé ijedten, amikor a hím a kosárról felugrott a jászol peremére, és pattintott egyet csőrével, mintha hívta volna testvéreit.

Azok csak pislogtak, majd elindult az egyik, azután a másik, és pár perc múlva a jászol szélén ült a három kisuhu, akik nem is voltak olyan kicsinyek. Ez a szó inkább csak fiatalságukat jelentette, hiszen jókora libanagyságú volt mind a három, ülve is, míg ha szárnyukat kiterjesztették, jóval nagyobbat mutattak.

Most már tollászkodtak, sőt az egyik ásított is, ami annyit jelentett, hogy az ember talán nem is bántja őket, és a verebeket határozottan kár volt otthagyni… ámbár le is lehet értük menni…

Így múlt a nap, amely nem hozott semmi változást, hacsak annyit nem, hogy a macska újra benézett az ablakon, de már nem jött be, csak szeme villanása árulta el utálatát a baglyokkal szemben.

Délután az ember újabb verebeket hozott, de a baglyokat meg sem közelítette.

– Csak bele ne dögöljetek a nagy előkelőségbe – mondta minden harag nélkül, aztán távozott, és utána már nem jött senki, csak az est és később az éjszaka.

A baglyok élénkebbek lettek, mintha tudták volna, hogy ez az ő idejük. Mintha tudták volna, hogy szemük ezért uralja a sötétséget. Bátrabbak lettek, mert a sötétség szólt hozzájuk, és ingerelte őket.

– Repüljetek! – lódult meg az árnyék. – Repüljetek!

A baglyok eddig szépen egymás mellett ültek a jászol peremén, de most mocorogni kezdtek. Tollászkodtak, vakarództak, buksi fejüket forgatták, a hím pedig lerepült a verebek mellé, amelyek egészen úgy feküdtek, mintha a szülők hozták volna őket…

De azután mégsem nyúlt hozzájuk, mert ahhoz még túl nagy volt az idegenség… Ez a barlang mégsem a régi barlang, és az éhség sem volt még akkora, ami ezt az idegenséget elnyelte volna.

De az éjszaka mégis jó volt, mintha tudták volna, hogy ebből az éjszakából még békésebb és nyugodtabb nappal születik.

A szürkület azonban csak jóval később tenyerelt a pókhálós és itt-ott törött istállóablakokra. S ez az ébredő homály egyúttal megtörte a csendet is, amely az éjszakához tartozott. Egy szekér zörgött az utcán, megkondult a harang, és vonat sípolt valahol, majd hosszas sistergés után dohogva bújt a messzeség alagútjába.

Mindezek azonban ismerős hangok voltak, ha nem is ilyen közelről. A hegyet és a barlangot csak a folyó választotta el a falutól, s a kisbaglyok sokszor hallották a hajnali harangszót, zörgő szekereket, amelyek mind az emberhez tartoztak, aki félelmetesebb volt mindennél, akár harangozott, akár a hálót húzta többedmagával a folyón, és kiáltásai rémületet csaptak a barlang szájába. Ilyenkor a fiókákat nem is kellett beterelni a barlang mélyébe, mentek azok maguktól is… bár a szülők kileskelődtek még egy darabig, s csak napfelkeltével vonultak ők is a barlang árnyékos mélyébe.

De most nincsenek itt a szülők… ami furcsa is, bár tegnap óta majdnem olyan érzésük nőtt, mintha nem is lettek volna…

Nincsenek! Élelmet nem hoznak… hát nincsenek… mert ha lennének, már megérkeztek volna valami madárral, nyúllal vagy akármivel, amit meg lehet enni.

Az ember hozott ugyan kis madarakat, de az ember ellenség… s ez a barlang még idegen. Nem, az ember ennyi idő alatt nem léphetett még a szülők helyébe, és talán nem is léphet soha – bár a valóság az, hogy a verebek ott vannak a földön… Ott vannak, de az éhség még kisebb, mint az óvatosság…

A világosság egyre nő, s a három kisbagoly most már újra egymás mellett ül a jászol peremén. Szemük néha kinyílt, de inkább bóbiskoltak, amíg ismerős hang és ismerős zörgés meg nem ütötte fülüket.

– Beszéltem már tegnap a főnökkel – hallatszott Kis-Magyar hangja –, majd beszél azzal a vasutassal, aki a paklikocsiban rendezkedik.

– Hát akkor, Jancsi, vigyétek a ládát a vasútra, aztán rád bízom a többit. Ne törjétek a madarakat.

Az ajtó kinyílt, s a három kisbagoly dühösen meglazította tollát, amitől még egyszer akkorák lettek; mintha felfújták volna magukat.

– No lám csak – mondta Jancsi –, igazán szépek vagytok, de ne mérgelődjetek, mert az árt a szépségnek. – Azzal ügyesen elkapta a szélső baglyot, és betette a nagy ládába. – Ne féljetek, mondtam már, hogy nem lesz semmi bajotok – vidámkodott a fiú, bár a másik két baglyot már a jászol alól kellett előhúzni.

A ládában sem voltak szűken, de a térség kicsi volt, s a kisbaglyok szíve erősen dobogott.

– Megölnek talán bennünket?

De azután már nem nyúlt hozzájuk senki. A kalapálás ugyan mennydörgés volt érzékeny fülükben, de aztán csak a kocsi zörgött alattuk, ami ijesztő volt, de már nem olyan félelmetes.

Csak ültek, és mégis mentek, lármában, rettenetes emberi hangok között, amelyben rabság, félelem, talán elmúlás volt. Mindezt betetőzte a szomszéd kisváros állomásán a vonat mennydörgése, amint csattogva, hörögve beérkezett majdnem a kocsi mellé.

Ennyi természetellenes idegenség és mozgalmas zaj között érzékszerveik először megvadultak, aztán használhatatlanok lettek.

– Fogd meg, Jancsi!

– Hát ezek meg miféle csudabogarak? Oda a sarokba!

– Nem lehetne ide az ajtó mellé? – mondta Kis-Magyar, és a főnökre nézett, aki éppen akkor érkezett oda.

– Dehogynem! – mondta a főnök. – Lázár bácsi, vigyázzon az uhukra, mert drága madarak, az állatkertbe viszik őket…

– Hát majd vigyázunk, főnök úr – mondta Lázár bácsi, s amikor a főnök elment, Kis-Magyar egy üvegecskét nyomott a szabadkozó vasutas markába.

– A patikárus küldi… drága madarak…

– Nyugodt lehet a patikus úr – vágta zsebre a vasutas az üveget –, majd jó lesz hajnalban egy csepp.

– Szilva! – suttogta Kis-Magyar, miközben Jancsi úgy fordította a ládát, hogy drótos oldala az ajtó felé nézzen.

– Szilvórium – ismételte Kis-Magyar –, ilyet csak az angyalok isznak nagyobb ünnepeken…

– Eridj ki, gyerek – mondta a vasutas Jancsinak –, indulunk.

– Hát jók legyetek! – búcsúzott Jancsi a baglyoktól, és egy pillanatra eszébe jutott a tegnapi hajnal, és megborzongott. – Jók legyetek – gondolta, amikor megzökkent a vonat –, mert majdhogy a fogamat hagytam ott értetek.

A kert nagy volt, az udvartól új léckerítés választotta el. A kerítés mellett árok volt a lefolyó esővíznek, és kis hídon lehetett a kertbe menni, amely ezen a részen tormát nevelt, jelezve, hogy ezt a részt néha elönti az esővíz, de nem áll meg rajta; így a tormának nem lesz semmi baja, míg más növény kipusztulna.

A torma közt gyalogút vezetett a nagy almafához, onnét a két sor ribizlibokor közé, s itt kezdődött tulajdonképpen a konyhakert, amelyben gyümölcsfák is voltak. A tormás előrész olyan senki földje volt, s ennek határán állt a régi kert egyedüli maradéka, egy hatalmas, öreg almafa, amely megvetően nézett el az új törpe fák sora fölött, de most nem szerette körülötte a nagy mozgalmasságot.

– Jaj, az ember, az ember! – suttogták a levelek a felső ágakon. – Már a földet sem látjuk…

– A fára vigyázzanak! A két vastag alsó ág benn marad a gunyhóban, a többi kívül. Az öreg fának nem lesz semmi baja…

– Nem is lesz – mondta a nádazó ember –, ámbár egy kis esővíz majd lefolyik a fa derekán…

– Az nem baj. Homok lesz az alja meg kavics. Meg egy kis cementteknő, amiből ihatnak, meg fürödhetnek is benne…

– Fürödnek is?

– Persze! A madárféle is szívesen fürdik. Hol porban, hol vízben… ha tetves, inkább porban, mert attól kimegy belőle a tetű…

– Bántja a szömüket, azt mondják…

– Bántja a nyavalyát! A tetű az oldalán lélegzik, aztán a portól megfullad. Nem kellene a tetőt ledrótozni?

– Fölöslegös…

– Hát csak jó legyen. Gyere, Ferkó, nekünk dolgunk van.

A két ember kifelé ballagott a kertből.

– Majd nézz utánuk – mondta Ferkónak a magasabbik ember, aki, úgy látszik, parancsolt –, a nádazók után mindig szemét marad.

– Mikor gyünnek a baglyok? – kérdezte az alacsonyabb.

– Feladták őket. A sürgöny már itt van. Két-három nap beletelik… Remélem, nem piszkálják őket az úton.

És ez az aggályosság nem volt felesleges, bár egyelőre a kisbaglyokat nem bántotta senki. Lázár bácsi nyugalmasan tett-vett a kocsiban, és néha odanézett a baglyokra is.

– Hát ilyenek vagytok – mondta csak úgy magában, és meghúzta a kis üveget –, másmilyenek nem is lehettek.

A baglyok csak ültek, és lassan megszokták a csattogást meg a reszketést talpuk alatt. A dróthálón át kinézhettek a tájra, de ebből nem sokat értettek. Ellenséges volt minden, de nem veszedelmes, s ez az ember nem akar velük semmit.

Néha megálltak, s ilyenkor sok volt az emberi lárma, a gőz gyanús sistergése, aztán újra faluk jöttek, mezők, erdők és hegyek.

A rabságot érezték elsősorban és állandóan. Minden más csak ezen az érzésen át szűrődött ösztönvilágukba. A szárnyukat érezték, s benne a távolságot, ha repülhetnének, mert már egy kicsit tudnának repülni. Fától fáig…

Lázár bácsi közben szalonnázott, majd hosszas gondolkodás után egy darabka paprikás szalonnát dobott a baglyok közé.

– Egyetek!

A baglyok rá sem néztek a szalonnára, és Lázár bácsi megsértődött.

– Na, ti sem tudjátok, hogy mi a jó…

A baglyok kinéztek a bokros tájra, amely felett egy ölyv vadászott, egy helyben taposva a levegőt.

Szemük megfogta az ölyvet, de nem lehet tudni, mit gondoltak. Az ölyv ellenség… de az ölyv szabad. Kiő népe ellenség és élelem, de most nem az. Igaz, nem is éhesek, pedig tegnap éhesek voltak. A vonat szétrázta bennük az éhséget, és most a gyomruk nem éhes, de talán nem tudják, hogy egész testük éhes. Ez pedig jobban kibírható.

Csak ülnek, s a rabság és az éhség összekeveredik bennük.

Most hegyek között, mély völgyben szalad a vonat, s a hegyoldalban néhol barlangok vannak. Erről talán az otthon jut eszükbe, talán a szülők, mindenesetre valami, ami volt, de most nincs… most még az éhséget és a rabságot sem érzik annyira.

Aztán lassan elfogynak a hegyek, s a tágas síkságon messze lehet látni, akár otthon a barlangból, bár ennek a fájdalmas érzésnek sincs neve. Csak van. Most a hím sem tollászkodik. Egymásra nem néznek, de érzik egymást s egymásban a részvétlenséget. Mindenki baja csak a saját baja, amit nem oszt meg semmi.

Alkonyodik, s ez jó. Az állomások világossága ugyan zajos, de aztán újra elsötétedik, s ez az ő világuk – lenne, ha szabadok lennének, de még így is kicsit az… Az ember előtt lámpa ég, de az ember vaksin néz a sötétségbe. Csak néz, de nem lát; csak a papírt látja, ami előtte van az asztalon, a számokat rajta s a gondolatokat, melyek a számokba kapaszkodnak.

Az ember néha kinéz az ajtón, s a távoli fényekből pontosan tudja, hol járnak.

A kisbaglyok nem tudják. Ők a sötétséghez tartoznak, szemükben felvillannak a távoli villanyfények, melyek aztán sötétségbe merülnek, de felettük állandó a csillagos ég.

A vonat zaja már megszokott, és meg se rebbennek, amikor az ember egy zsákot terít a láda dróthálójára.

– Aludjatok – mondja jólelkűen, és nem gondol arra, hogy a baglyoknak az alváshoz nappal kell, és nem éjszaka. Csend kell és a barlang, az odú vagy valami öreg torony félhomálya, ahol nem jár más, csak a szél, egy-két árva pók és a hártyás szárnyú denevérek.

De aludni azért jó lenne, és – nem lehet tudni – a zsák alatt a sötétségben talán alusznak is. Talán nem is gondolnak a szülőkre és a barlangra, amelynek csendjét elvette az ember, és most vaktában és zajosan mennek valahova, amit nem akarnak.

Akarnak egyáltalán valamit? Ezt nem lehet tudni. De a vágy talán álomba morzsolódik a kerekek csattogásában, és ha nem is alvás ez az utazás, mégis bóbiskolnak, talán megnyugodva egy kicsit, hogy az ember mégsem akarja megölni őket.

Bóbiskol az ember is. Egy-egy állomáson kiáll az ajtóba, hogy megmutassa magát, aztán újra leül, ásít, miközben a vonat lassan kitúrja magát az éjszaka alagútjából.

Szürke párába fulladnak a csillagok, a tájról lehúzza fekete lepedőjét az éjszaka, és az álmos szürkület derengve hentereg a szemhatáron, miközben színe kezd lenni a vetéseknek s a fák koronájának.

Az ember leveszi a zsákot.

– Reggel van, gyerekek!

A baglyok szeme éber, mintha le sem csukták volna egy pillanatra sem, és gubbasztásukban nincs semmi fáradtság. Talpon állnak mozdulatlanul, és tollruhájukban otthon vannak.

A síkság egyre messzebb tárul ki, a világosság önmagát öntözi még több fénnyel, és jól látni a távoli kútgém körül tülekedő marhacsordát.

Az ember szalonnázik, aztán becsattintja bicskáját, és meghúzza a kis üveget.

– Adnék nektek valamit – dörmög, miközben rá is gyújt –, isten bizony adnék, de úgysem ennétek meg, hát nem is erőltetem. Majd kaptok, ha megérkeztek, ámbár abba beletelik még egy kis idő…

Hát bizony beletelik még egy nap és még egy éjszaka.

Aztán újra megvirrad.

Más ember ül már a paklikocsiban, aki hátratolta a baglyok ládáját, mondván, hogy a baglyok szeretik a sötétséget, s ebben igaza is van. De a sötétségben nő az éhség is, s az éhséggel egy kis aggodalom. A sötét hím haragosan topog ide-oda a ketrecben, míg a két nőstény csak gubbaszt a sarokban.

Aztán egyszer csak megáll a vonat, és nem indul el. A ládát kihúzzák a rámpára, s itt már nem is indulhat el, mert föld van alatta, azaz kő. És körülötte emberek.

– Sasok – mondja valaki.

– Huj, de ronda férgek! – mondja egy ember, és mivel ostor van a kezében, hát az ostornyéllel bebököd a baglyok közé.

– A szömit célozza meg, Jóska bácsi! Minek él az ilyen?

Most az a magas ember érkezik az emberek közé, aki az öreg kertben a bagolykunyhót építtette.

– Mit csinálnak?

– Csak ezeket a sasokat nézegetjük.

– Az a dolguk, ugye?

– Várunk…

De a kör tágul.

A magas ember int a kocsi felé, amelyen érkezett.

– Ott mered hagyni a lovakat, Ferkó?

– Megállnak…

– Én bemegyek a raktárba, elintézem az átvételt. Addig óvatosan tegyétek a ládát a szekérre, és el is indulhattok. Pomozi, maga felül a láda mellé, és a hátsó udvarban megvárnak, amíg megérkezünk. Senki közel sem mehet a madarakhoz.

– Értem, mérnök úr.

Az igáskocsi nehéz zökkenővel elindult a falu felé, s a magas ember bement a raktár irodájába.

A kisbaglyok alatt most már a kocsi zörgött, s ez sokkal idegesítőbb volt, mint a vonat. A várakozás mélyén újra aggodalom hullámzott.

Később a kocsizörgés házak közé érkezett, s a falak között ide-oda hullámzott a kerekek kattogásának visszhangja. Közben egy-egy emberi kiáltás is elszállt a levegőben.

– Mit visznek? Mit visznek? Álljanak meg! – kiáltotta egy női hang, mire Pomozi a kocsisra nézett.

– Ne álljon meg, Miska bácsi, a mérnök úr megmondta… És ha megállunk, hát Juli nénitől nem tudunk megválni…

– Nem lehet! – kiáltott Pomozi a kocsizörgésben, s az öreg kocsis ostorral még meg is biztatta a lovakat.

– Nafene, de titkolóztok!

– Ez a parancs – mondta Pomozi, s az asszony dühös fejcsóválással nézett utánuk.

– Miféle jószágok ezek? – kérdezte későbben az idős kocsis.

– Baglyok. A mérnök úr vadászik velük.

– Vadászik? Hogyan?

– Hát, Miska bácsi, én azt nem tudom…

Pomozi okos arcú, fiatal ember volt, aki főnökét néha István úrnak szólította, de más előtt mérnöknek titulálta, mint ahogy Palotás István az is volt. Erdőmérnök, aki azonban a gazdasági főiskolát is elvégezte, a gazdasághoz tartozó szántóföldeket is kezelte, és természetesen kezében volt a vadászat is.

Feltűnő volt az, hogy Palotás mindenkit magázott, még Pomozit is, aki fiatal ember volt, csak Ferkót tegezte, aki Pomozinak apja lehetett volna. De Ferkó régi embere volt Palotásnak, aki a harctéren ismerte meg Ferkót valamikor régen, s azóta el sem váltak. Ferkó most kocsis, s a volt főhadnagy gazdaságvezető, de a viszony köztük bizalmas, meghitt és megingathatatlan. Ferkó az első osztályú bizalmi ember, aki – ha egyedül vannak – véleményt nyilváníthat. Bonyolult ügyekben a mérnök meg is kérdi:

– Mit gondolsz, Ferkó?

És Ferkó ilyenkor egy kis tűnődés után véleményt mond. A mérnök talán nem válaszol, de mindig hallgat emberére, s ezt tudják a többiek is.

– Ferkó bácsi, szólhatna a mérnök úrnak… – mondják néha, és Ferkó vagy szól, vagy nem szól, mert pontosan tudja, mikor lehet és mikor felesleges szólni.

Ferkónak három fontos dolog van a világon. Első a család, második a mérnök családostul, és harmadik a lovak, amelyekkel éppen csak hogy nem beszélget. Minden más ezen fontos dolgok után csak lényegtelenül messze következik.

Az igáskocsi alighogy megérkezett az udvarba, már megérkeztek Ferkóék is.

– Csülökre, legények! – mondta a mérnök, és a nagy láda egy-egy sarkát fogva négyen bevitték a baglyok kunyhójába. – Elmehetnek, Pomozi – mondta aztán, s amikor egyedül maradtak, Ferkót is kiküldte a kunyhóból. – Tedd be az ajtót.

S amikor egyedül maradt, kinyitotta a lakatot, és kitárta a láda ajtaját.

– Hagyjuk őket – mondta, és kiment a kunyhóból –, majd kitalálnak maguktól is, aztán délután kivisszük a ládát is.

– Nem kellene enni adni nekik?

– Nem, Ferkó. Az éhség a legjobb szelídítő. És jó, ha a baglyok tudják, kitől kapják az élelmet.

Így aztán a kisbaglyok egyedül maradtak a ládában, amelynek ajtaja nyitva volt. De nem mentek ki, mert az öregek bölcs ösztöne megszólalt már bennük.

– Várni! Kivárni az időt a mozdulásra, az evésre, a vadászatra, a támadásra – mindenre.

Csend volt körülöttük. S a falu távoli, zsongó lármája nem látszott veszélyesnek, de az ajtó nyitva volt, mint a szabadság egy kis szeletkéje. S az idő és a tér megnyugodott körülöttük. A sok ide-oda vonszolás után földet éreztek maguk alatt, és semmit, ami félelmetes, semmit, ami idegen. Az udvar felől verébcsiripelés hallatszott, néha megszólalt egy kakas, néha kacsák hápogtak, de ezek a hangok megszokottak voltak, mert már a szülőhely barlangjában is hallatszottak, igaz – messzebbről…

A két nőstény letottyanva ült egymás mellett, míg a hím az ajtóban állt és vakaródzott. Néha pislogott, és néha kerekre nyílt a szeme, mintha a szemével is hallgatódzott volna.

De egyformán éhes volt mind a három.

Végül a hím megmozdult, és kitotyogott a kunyhó földjére, mire a másik kettő is felállt, mert hátha odakint valami élelem van…

De nem történt semmi.

A hím körülnézett, és újra vakaródzott, ami megnyugtató volt, mert maga a kunyhó is megnyugtató volt. Víz látszott benne, és tér. És kiballagott a két nőstény is. Sehol semmi veszedelem.

A láda ugyan, így kívülről, nagyon idegen volt, de ennyire idegen volt minden, bár ismerős. A fa mellett egy kis barlangféle látszott, a földön apró, homokos kavics, a kunyhó közepén egy jókora szikladarab, és a sarokban cementteknőben víz.

A kunyhó akkora volt, mint egy szoba. Három fala nád, teteje nád, csak az első oldala volt ritka drótból, itt volt az ajtó is. A nádfal mellett vastag erdei rönk.

És nem történt semmi.

Az almafa oldalán egy nagy, szőrös hernyó araszolt lefelé, amit talán meg lehetne enni, de ez még korai. Az öreg almafa bele volt építve a kunyhóba, és egyik ágára talán rá is lehetne szállni… de még ez is korai.

A falu zsongása már megszokott lett, bár még egy kicsit idegen, és amikor délben megszólalt a közeli harang, kissé megborzongtak, és összehúzták magukat.

De ekkor már a hím a sziklán bóbiskolt és a két nőstény a rönkfán. De a harangszó is elhallgatott, és nem történt semmi, talán csak egy kicsit még éhesebbek lettek. Éhesebbek és bátrabbak.

Az embernek igaza volt: az éhség nagy szelídítő, s az éhség nem tűr maga mellett más érzéseket.

Később a hím bagoly felreppent a láda tetejére, amelyben utaztak, mert onnét messzebb lehetett látni, de az éhségen az sem változtatott, sőt még fokozta, mert a torma között egy-két csirke bogarászott. De túl a kerítésen egy kutya ballagott ide-oda, mire a bagoly felborzolta a tollát, és csőrével haragosan pattintott.

– Vahur – nézett testvéreire, akik a rönkről nem láthatták a komondort.

A nőstények csak azzal válaszoltak, hogy még jobban összehúzták magukat, mert a kutyát utálták.

A baglyok ismerték a kutyát, mert a barlangból néha látni lehetett a kósza, falubeli kutyákat, s egyszer anyjuk hozott is egyet, igaz, csak kölyköt.

A kerítésen verebek csiripeltek és tollászkodtak, de elérhetetlenek voltak, mert a nádfal azt mondta, hogy: nem! – és a drótfal is azt mondta, hogy: nem!

De más nem történt egész délutánig, amikor újra megjelent a magas ember, aki elől mindhárman az almafa törzse mögé, a sarokba húzódtak.

Az ember kényelmes lassúsággal kihúzta a nagy ládát a kunyhóból, s közben csendesen beszélgetett, talán csak azért, hogy hangját megszokják.

– Ne féljetek – mondta –, ne féljetek. Hoztam ennivalót is – és a ládát messze elhúzta a torma közé, ahonnét más emberek elvitték.

Az ember azonban visszajött a kunyhóba, és – megvillant a kisbaglyok szeme! – öt verebet dobott a baglyok elé, akik meg se moccantak, de szemük szigorúan meredt a verebekre.

– Jók legyetek – beszélt tovább az ember –, van még veréb elég a faluban…

A baglyok csak pislogtak, s amikor az ember elment, még sokáig ott maradtak a sarokban.

Aztán nem történt semmi, de az óvatosságot csak órák alatt gyűrte le az éhség.

A hím megmozdult.

– Nem szabad! – húzták össze magukat ijedt irigységgel a nőstények, és komoran nézték testvérüket, amint az szájába vette az első verebet. Koppantott egyet a veréb koponyáján, aztán nyelni kezdte, ami nem is tartott sokáig, s amikor végre a veréb leérkezett, olyan szigorúan nézett maga elé, mintha valaki számon kérte volna a verebet.

De a nőstények még mindig nem mozdultak, csak amikor a testvér már a második verebet nyelte el szigorúan, következetesen és – szőröstül-bőröstül, ahogy mondani szokás. Akkor azután ők is előtotyogtak, de végeredményben a hím három verebet evett meg, míg a nőstények fejenként egyet.

Utána tollászkodtak, mert a légkör megenyhült, s a környék lármája megszokott lett.

A nap már a kunyhó mögé hajlott, így a kunyhó belül árnyékos lett és szelíden otthonos, akár a barlang. És az ember sem volt már annyira félelmetes, mint először, hiszen enni hozott, akár a szülők.

Emésztettek. A hím a nagy kődarabon, a két nőstény a fal mellett, a rönkön. És az embert most már kevesebb félelemmel fogadták, de azért felborzolták tollukat, fújtak, és csőrüket csattogtatták.

Ez már nem jelentett akkora félelmet, mint először, de figyelmeztetés volt, hogy ha közelebb jönne, vagy menekülni, vagy támadni fognak.

Az ember azonban nem hamarkodta el a dolgot. Megállt az ajtóban, és arca felderült.

– Na, látjátok! Nem lesz itt semmi baj; mondtam, hogy van elég veréb a faluban, de birka is döglik alkalomadtán. És újabb verebeket rakott a földre.

A baglyok mereven nézték a kis madarakat.

– Aztán majd megszokjátok a helyeteket, s akkor vadászunk is. Bizony!

Az ember hangja csendes, megnyugtató volt, a környék nyugodt.

A baglyok engedtek a feszültségből, és maguk elé néztek, de valószínűleg az élelemre gondoltak, amelyhez csak akkor lehet hozzányúlni, ha az ember elment. Arra természetesen nem gondolhattak, hogy az ember, ez a furcsa, erős valaki nekik hozta a verebeket. Az ember ellenség! A kisbaglyok életében az élővilág osztályozása nagyon egyszerű volt: vagy ellenség, vagy élelem. Néha az ellenségből is élelem lett, de itt már vigyázni kellett, és ösztönösen elbírálni: melyik ellenséget lehet legyűrni, hogy élelem legyen. Az ember semmi esetre sem tartozik ezek közé, mert részint túl nagy, részint van benne és mögötte valami félelmetes hatalom, aminek neve nincs.

– Hat verebet hoztam – szólalt meg újra monoton hangján az ember, és lassú mozdulattal két-két verebet tett a kunyhó földjére három helyen, egymástól egy méter távolságra. – Úgy! – mondta. – Fejenként kettő, hogy ne veszekedjetek.

A kisbaglyok nézték az ember mozgását, de ebben a figyelésben már egyre kevesebb volt a félelem.

– Na, látjátok, nincs itt semmi baj. Kicsit rabok vagytok, ezt nem lehet tagadni, de lassan majd megszokjátok.

A csendes beszédre a nagy, fehér komondor is kiballagott a kertbe, mert neki ehhez joga volt. Kiballagott, és gazdáját farkcsóválással üdvözölte, ami a baglyokat mérhetetlenül felingerelte.

A két nőstény leugrott a földre, és fújt, csak a hím tartott ki a szikladarabon, és szárnyát széttárva sziszegett a kutya felé, és csőrét csattogtatta.

Az ember mosolygott.

– Látod, Mackó, ezeknek mindenki ellenség. De majd megbarátkoznak veled is.

– Kivágom a szemed, ha közelebb jössz! – pattogott a hím.

– Nono – csóválta a farkát békítőén Mackó –, milyen mérgesek vagytok!

– Majd megismeritek Mackót is – mondta az ember. – Mackó jó fiú, nem bánt senkit és semmit, csak a fináncot nem szereti, a csendőrt és a kéményseprőt.

Mackó helyeslően billegette farkát, mintha azt mondta volna, hogy: sajnos, ez így van, utálom az egyenruhát; azt a fekete embert pedig egyenesen nem bírom…

– Na, gyere, Mackó, vadak ezek még nagyon, de majd megszelídülnek.

És kiballagtak a kertből, miközben a baglyok ellenségesen és felborzolt tollal sziszegtek utánuk.

De aztán, hogy egyedül maradtak, és újra szemügyre vették a verebeket, összehúzták magukat, ami a baglyoknál a megfontolás jele.

Élelem! – gondolták, és most már egymást figyelték, de a nádfalat is és a drótfalat is, amelyeknek idegenségét még mindig nem győzték le teljesen.

Most először az egyik nőstény mozdult meg, és felkapva a hozzá közel eső egyik verebet, nyelni kezdte. Utána a hím, és végül a harmadik helyen a másik nőstény. Ez az étkezés már nem volt olyan vad, mint az első, és megfontoltabban nyelték a kis madarakat, úgy egészben, ahogy voltak.

– Az ember enni ad – érezték, de az utolsó verebet már mind a hárman félig megkopasztották, mert a tollat megemészteni nem lehet, de kell az emésztéshez. Ezt majd kis gombócokban kiöklendezik – mint a baglyok általában –, de ez is hozzátartozik az emésztéshez.

Ezek a köpetek sok baglyot mentettek már meg a pusztulástól, mert nem kellett lelődözni őket, hogy a gyomortartalomból állapítsák meg, mit is esznek a baglyok tulajdonképpen. A köpetekben levő toll-, csont- és rovarmaradványokból aztán kiderült a baglyok végtelen hasznos volta… kivéve talán az uhut – éppen ennek a háromnak atyafiságát…

De ők erről nem tudnak. Nem tudják, mi a haszon és mi a kár, amelyet az ember állapított meg, a saját kárát és hasznát véve alapul. Így aztán pusztul az uhuk nemzetsége.

De ők ezt nem tudják. Élnek a pillanatnak, amely most elviselhető. Ettek és emésztenek, komolyan ülve a kövön és a rönkfán, látszólag semmivel nem törődve, a valóságban azonban semmi el nem kerüli figyelmüket.

Mindent látnak, amit a kunyhóból látni lehet, és mindent hallanak, ami egyáltalán hallható. Látják a tormás előkertet, s a kerítésen túl látják a baromfiudvar egy részét.

Látják a belső udvar nagy fáit és a házat, amelynek egyik kéménye füstöl, de ezt megszokták már, mert a barlangból is láthatták a távoli falu füstölgő kéményeit. A házon túl a templomtornyot látják, de ez csak azért érdekes, mert a torony keresztjére az előbb egy varjú ült. Ült és károgott, és emlékeztetett azokra a varjakra, amelyeket a szülők hoztak, de már nem károgtak. És a varjúhús jobb, mint a verébhús, mert nagyobb.

Látták a szomszéd kerítését, amelyen békés köcsögök száradtak, és a szilvafát, amelyen az előbb egy sárgarigó többször megismételte, hogy: „Huncut a bíró!” – amivel a baglyoknak nem mondott semmit, sőt a többi rigónak is mást mondott, de hogy mit, azt csak a rigók tudják, mert sem a rigók, sem a baglyok nem tudják, hogy mi a bíró, és miért huncut. Ezt az emberek találták ki, s ha nekik jó, hát jó. A baglyokat csak akkor érdekelné a rigó, ha meg lehetne fogni.

És látták végül a kunyhó belsejét: a nagy követ, amely jó volt, mert ülni lehetett rajta, a rönköt, amelyen most a két nőstény bóbiskol, az almafa vastag, szürke törzsét és két vastag ágát, melyek lenyúltak a kunyhóba békésen és otthonosan. Látták a kis betonmedencét, amelyből szabad inni, és talán fürödni is benne, és egy kis barlangfélét, amely kőből volt rakva, de csak egy uhu fért volna el benne.

Láttak mindent, és a tárgyak lassan megszokottá váltak, akár otthon a barlang, de a kunyhó békés és hasznos mivoltában is csak börtön volt mégis, lényegében gonosz és ostoba rabtartó.

A baglyok néha lehunyták szemüket, de hallottak mindent, még azokat a hangokat is, amelyek az emberi fülnek hallhatatlanok. Hallották elsősorban az öreg almafa leveleinek suttogását, és nem lehet tudni, mit értettek belőle.

– Mi van ott lent… mi van ott lent…? – suttogták a levelek, mire a nádfal zizegni kezdett:

– Semmi. Három madár. Most éppen alusznak, és én vigyázok rájuk, hogy a szél ne piszkálja őket.

– Hiszen nincs szél – suttogták a levelek –, és jobb is, hogy nincs, mert nem lehet tudni, mikor bolondul meg…

– Azért vagyok itt! Rajtam nem fog ki! Amíg magányos nádszál voltam, meg kellett hajolnom, mert nem tehettem mást, de most összefogtunk. Jöhet a szél – zizegett a nádfal –, megszűröm, és elveszti erejét…

A sötétebb tollruhájú hím ingerülten nyitotta ki szemét, és pislogott:

– Nem lennétek végre csendben?

– Egy kis szellő bujkál bennem – zizegett a nádfal –, szól, hát szól. Mit tehetek?

A bagoly lehunyta a szemét, de hallotta, hogy a házban egy ajtó becsapódott, és állandóan hallotta a falu távoli zsongását.

De azért bóbiskolt, és látszólag aludt a két testvér is.

De álmukban is mindent hallottak.

Az előbb egy szekér zörgött az utcán, s a kerekek pattogásával szárazon labdáztak a házfalak, aztán a szomszéd udvarba érkezett egy szénásszekér, amely elől nagy ribillióval szaladtak szét a tyúkok és a kacsák.

– Nem békarokkás? – kiáltott át a túlsó szomszéd.

– Akár saláta helyett megeheted, Jancsi; csak egy kis ecet meg olaj kell hozzá.

Amikor az emberi hangok elszálltak, egy kis fáradt csend maradt az udvarok felett, s a reszkető déli napsütésben valahonnét meleg galambbúgás hallatszott.

Aztán ijedten rezzent meg a három bagoly, mert a toronyban lengő kongással megszólalt a déli harangszó.

A baglyok összehúzták magukat, és várakozó, ijedt haraggal néztek maguk elé.

– Mi ez? – gondolták talán, de aztán elhallgatott a harang, megbékült a csend, s a baglyok meglazították tollaikat.

A torma felett játékosan reszketett a meleg levegő, s a nagy szemek újra lecsukódtak.

– Ami van, az van – látszott pihenő testtartásukon –, de talán nem esznek meg bennünket.

Így jött el a délután, és nem változott semmi. Később a baglyok élénkebbek lettek, mert az alkony lassan hűvös-árnyékosra fordult, amelyben ők már otthon voltak, bár szeles éjszaka ígérkezett.

Este Ferkó jött ki, és megnézte, hogy az ajtó be van-e jól zárva, körüljárta a kunyhót, és morgott valamit a nádazóról, de hogy mit, azt nem lehetett érteni. Aztán eltűnt a ház felé.

A szél egyre erősödött, de éjfélig nem történt semmi. Csak a vén almafa nyöszörgött, ha nagyon belemarkolt a szél a koronájába.

– A bolond! – sóhajtott nagyokat. – Az esztelen! – süvöltött. – Még leveszi azt a pár szem gyereket is, amit öregségem termelt…

– Fogódzkodjanak – sikoltott hisztériásan a szél –, az a dolguk! Nem állhatok meg pár kukacos almát dajkálni…

– De milyen hideg – csapkodtak a tormalevelek –, még jeget hoz ez az őrült! Akkor aztán jól nézünk ki…

– Nem kell kényeskedni – zengett egy üres hordó, amiben öntözővizet tartottak, ha szükség volt rá. – Az esőre szükség van, ezt még az elmaradt tormának is illenék tudni.

– Részeg disznó! – csapkodtak nagy leveleikkel ingerülten a tormagyökerek. – És ha jég jön?

– Jöhet – sziszegett a kunyhó nádfala –, minket jól megkötöttek…

– De engem nem! – sóhajtott keservesen a tető. – De engem nem! Máris emelget ez a félnótás szél, és ha megerősödik… nem tudom, nem repülök-e.

A baglyok utálták a szelet, és most egy kicsit riadtan ültek. Nem féltek, de várták… mert valami rosszat éreztek.

És még egyre sötétebb lett, ami ugyan a baglyokat nem bántotta, mert láttak ilyenkor is, de aggasztotta őket a hideg felhők torlódása, mert tudták, hogy nehéz felhők takarták el a csillagokat.

A kunyhó tetejét pedig egyre emelgette a szél, végül eltolta annyira, hogy a tető bezuhant a kunyhóba, s szinte ugyanebben a pillanatban rászakadt az éjszakára a jég. Recsegve vágta a fákat, a tormaleveleket, és úgy kerepelt a zsindelytetőkön, mintha mindent össze akart volna törni.

A lezuhant tető szétválasztotta a riadt baglyokat. Egyik oldalon volt egyik nőstény és a hím: ezeket úgy-ahogy, félig fedte a tető, a másik oldalon sarokba szorulva a másik nőstény, amelyet szabadon vágott a jég. Amennyire lehet, a falhoz lapult ugyan, de ez alig védte meg, s amikor a jég már kiadta mérgét, reggelig verte a jég után lezúduló eső.

A mérnök az éjszaka felébredt a jégre, és hirtelen összeadta magában, hogy mi kárt tehet a gazdaságban, de mivel nem tartott sokáig, s utána eső jött, kissé megnyugodva fordult a fal felé.

„Majd meglátjuk” – gondolta, de arra nem gondolt, hogy a meglátásban aligha lesz öröme. Hajnalban Ferkó verte meg az ablakot.

– Tessék kijönni, baj van!

– Na, hál’ istennek! Olyan vagy, mint a vészmadár!

– Hát azért nem olyan nagy baj. A bagolyház tetejét bedöntötte a szél.

– Megyek, Ferkó. Nem megmondtam annak a lófejű nádazónak? A baglyok?

– Megvannak, de agyonázva. Az éjjeliőrt már elküldtem a nádazóért, nehézség abba az okos fejibe! István úr megmondta, hogy drótozza le…

Ferkó megvárta gazdáját, de amire a kunyhóhoz értek, már ott volt a nádazó is meg még két ember.

– Hát ez megesett – bánatoskodott a nádazó –, de nagyobb baj nincs. A madarak megvannak, a tetőt meg feltesszük, aztán most már igazán ledrótozom. Holtig tanul az ember…

A tetőt aztán feltették, ledrótozták – a baglyok addig riadtan húzódtak meg az egyik sarokban, és amikor elmentek az emberek, csak akkor szólalt meg a mérnök:

– Agyonhűlhettek szegények.

– Az a kettő nem – mutatott a két szárazabb bagolyra Ferkó –, de ez a szegény kiszorult a tető alól. Csodálom, hogy nem repültek el.

– Nem nagyon repülnek ezek még, Ferkó, pláne így agyonázva… Jó lenne, ha napsütéses idő jönne…

– Az lesz – nézett az égre Ferkó, mert mindez a hajnalok hajnalán történt, amikor a nap még csak gondolkodott, hogy felkeljen-e.

De aztán amikor felkelt, egyszerre rendet teremtett a világban. Vörös arca a dühtől lángolni kezdett, hogy ilyen pocsékság történhetett távollétében. Kinyitotta a nagyobbik kemenceajtót, és olyan meleget sugárzott a világra, hogy az alélt búzaszálak dereka egyszerre kiegyenesedett, s a rétek gőzölögni kezdtek, mintha száradó mosoda lett volna a mezők világa.

És száradt a kunyhó is. Száradt a nádtető és nádfal, száradt a nagy kő és a rönk, száradt a kunyhóban a földet borító kavics és homok, és végül száradt a három bagoly is, bár csak az egyik nőstény volt valóban bőrig elázva. A kelő nap meleg ragyogást öntött a kunyhó belsejébe, és a két bagoly szépen tollászkodott, míg a harmadik szárnyát leeresztve ült a sarokban. Ferkó, aki déltájban ennivalót vitt a baglyoknak, jelentette is a dolgot.

– A kettővel nincs baj, de a harmadik alighanem megfázott. Olyan betegforma.

– Hívd el az állatorvost, talán mond valamit.

Az állatorvos bábatáskával érkezett, mint az emberorvosok, s első kérdése az volt, hogy van-e még abból a szilvóriumból, amiből a múltkor ivott, mert ha már honoráriumot úgysem kap, legalább a szája ízét rendbe hozza.

– Ez igen! – nyelte el a pálinkát a doktor. – Most aztán mutassátok a beteget.

A beteg csak ült, távol a másik kettőtől, és nem nézett az emberekre, nem nézett sehova. Maga elé nézett, de ugyanakkor mintha végtelen messzeségbe nézett volna.

– Meghőmérőzhetném a madarat – mondta az állatorvos –, de ez is csak felesleges izgalommal járna. A bagoly beteg – ehhez nem kell doktornak lenni –, ti is látjátok. Agyonfázott szegény, és mi baja lehetne más, mint tüdőgyulladás? Én nem segíthetek. A természet pedig vagy segít, vagy nem… Három-négy nap alatt meglátjátok. Ennyi az egész tudomány…

– A fene egye meg a nádazót! – mondta a mérnök. – Kettőt el akartam adni, s akkor az enyém, az a sötétebb tollú, ingyen maradt volna. Délután már egyiket el is viszik.

Ezzel a három ember kiment a kertből, a baglyok még csak utánuk sem néztek. A két egészséges elfordult a betegtől, az pedig csak nézett a messzeségbe, majd vissza önmagába, és szeme azt mondta:

– A Rossz van bennem… – De nem a másik kettőnek, önmagának mondta. – Ég valami bennem. Ég a szemem is, és néha látom a barlangot, ahol a fészek volt, és látom a hűvös, nagy folyót…

Amikor Ferkó délben verebeket hozott, a beteg már nem evett, bár nézte, mikor a másik kettő evett. De pupillája tágra nyílt, pedig nem akarta.

És délután elvitték a másik nőstényt. Egy erdészforma ember vitte el, bár erősen gondolkodott, hogy elvigye-e.

– Hátha beteg ez is?

– Nem beteg. Ha két héten belül elpusztul, visszaadom az árát.

– Mert száznyolcvan pengő, ugye…

– Megmondtam.

Az erdész látta, hogy további beszéd felesleges, mert a mérnök egyébként sincs jókedvében. Az éjszakai jég kárt tett a répában, s a baglyok háttérbe szorultak.

Estefelé megint Ferkó látogatta meg a két madarat.

A beteg mereven ült a rönkön, és még a tolla is fakó lett a jégveréstől s a belső láztól.

– Na, te szegény – dörmögött Ferkó –, mi lesz veled?

A bagoly meg se moccant, és sem az emberi hang, sem egy fényes döglégy okvetetlenkedése már nem érdekelte. A fényes nagy légy tudta, amit tudott, de még véletlenül sem szállt az egészségesekre. S a beteg moccanás nélkül tűrte, hogy a légy a fején mászkáljon.

– Hát csak aludjatok – búcsúzott Ferkó –, ámbár neked, madár, alighanem rossz éjszakád lesz. Majd hajnalban idenézek…

És valóban, Ferkó oda is nézett másnap, de a beteget úgy találta, mintha az az este óta meg se moccant volna. Csak ült. Szárnyai fázósan összezárva, és nézett a semmibe.

És úgy találta harmadnap is. De negyednap már a földön feküdt a madár, mert azon az éjszakán meghalt csendesen, mint a madarak általában.

– Temesd el, Ferkó – mondta a mérnök –, aztán ennek a másiknak majd feltesszük a béklyót a lábára.

– Mind a két lábára?

– Nem, csak a jobb lábára. Szóltam már a szíjgyártónak, aztán itt leszek én is. Pomozit hívd még ide, aztán kesztyű legyen a kezeteken.

– Mikor?

– Holnap reggel…

Újra éjszaka lett, s a sötét hím egyedül maradt. Egyedül a kunyhóban, és egyedül az éjszakában. Szeme villogva nézte a sötétséget, aztán a felszálló holdat, és nem lehet tudni, hogy mit látott, vagy mit érzett, mert egyszer csak panaszos vágyakozással kiáltott meg valamit az éjszakának és mindenkinek, akit illet.

– Bu-hu-hu-huúúú …

Csak ennyit, de ez messze hallatszott, és megborzongtak a fák, s a fészkekben ijedten pislogtak a sötétségbe a madarak. Utána Mackó vonítani kezdett, és egy macska, aki éppen a tormalevelek között leskelődött, úgy ugrott át a kerítésen, hogy majd fejtetőre érkezett a szomszéd kertben.

– Uff-uff! – vágtatott. – Még egyszer ilyen hang, és megbolondulok a rémülettől!

De a bagoly nem szólt többet, mintha tudta volna, hogy a halott fölött is csak egyszer szól a búcsúztató ének.

Ferkó azonban reggel szóvá tette a dolgot:

– Szólt az éjjel a bagoly… a hátam is borsódzott. Azt mondta, hogy huhuhuúú…

– Csak a nevét mondta. Van, aki buhunak mondja, és van, aki uhunak…

– Hát ennek mi lesz a neve?

A mérnök gondolkodott.

– Tudod, Ferkó, a buhu is jó, az uhu is jó. Hát ennek a neve legyen Hú. Akkor aztán mindeniknek igaza van.

Ekkor érkezett a szíjgyártó, aki egy kis szorongással nézte a nagy madarat.

– Mester uram, maga ne féljen – fordult a mérnök a szíjgyártóhoz –, az egyik lábát én fogom… Semmi kapkodás! Ferkó, rádobod a kabátot, és hanyatt fekteted, de vigyázol, hogy meg ne fulladjon, és a tolla se törjön. Pomozi elkapja a bal lábát, én a jobbat, és a mester rávarrja a béklyót… Felhúzni a kesztyűket!

Hú gyanakodva nézte ezt a készülődést. Leugrott a szikláról, és hátát a saroknak fordítva várta a támadást, mert Hú nem kételkedett, hogy az nem történik hiába. Lehet, hogy meg akarják ölni?

Ferkó kabátja már ott lengett előtte, aztán elsötétült minden, s a bagoly már a hátán feküdt, ahogy az ember fordította. Két lába szabadon maradt, de már azt is fogták, és a rémült madár várta a halált.

– Tessék, mester úr.

S a szíjgyártó rátette a bőrbéklyót Hú lábára, a csüdre, ami körülbelül az ember csuklójának felel meg. Ráillesztette, és varrni kezdte, de a keze a veszedelmes karmok közelségében enyhén reszketett.

– Ne féljen, mester úr, fogjuk – szólalt meg a mérnök, és arra gondolt: hogy reszketne a mester keze akkor, ha tudná, hogy ezek a karmok megölik a szarvasborjút is, de legveszedelmesebbek azért, mert a véres munkától a karmok állandóan hullaméreggel vannak tele.

A mester ügyesen és gyorsan dolgozott, s a karmantyú – amelyhez kis acélkarika is tartozott – hamarosan úgy körülfogta a csüdöt, mintha mindig ott lett volna.

Hú csendben feküdt, és várta a halált.

– Mester úr, kimehet – mondta a mérnök. – Eressze el a lábát, Pomozi. Úgy… te is Ferkó, a kabátot. Majd később bejöhetsz érte. Úgy. Kimehetünk.

Hú még mindig feküdt a sötétben a kabát alatt, de mivel nem történt semmi, és a szorítás is megszűnt, mocorogni kezdett, aztán lerúgta a kabátot, és a sarokba szaladt. Szeme villogott.

De erre sem történt semmi.

Lábán a kis béklyót nem is érezte.

Az emberek beszélgettek, aztán Ferkó kivitte a kabátot. Hú felborzolta a tollát, és csőrét csattogtatta a sarokból.

– Jó, jó! – legyintett Ferkó. – Látod, nem történt semmi bajod…

Az ember hangja nyugodt és békés volt.

Aztán egyedül maradt, és az izgalom hullámai lassan megnyugodtak. Hú tollászkodni kezdett, hogy szétzilált tollait rendbe szedje, aztán vakaródzott, és ekkor meglátta a béklyót, amelyet már nem is érzett. A béklyó puha bőr volt, s egy kis acélkarika fityegett rajta. Utálat! – idegenkedett Hú, és a karikát keményen megcsípte… de a karika nem csinált semmit. Nem vonaglott, és nem sivalkodott, ami elvárható lett volna. De levenni sem lehetett… Hú erre elengedte a karikát, és acélkemény csőrét a béklyó bőrébe akasztotta, és tépni kezdte, de a béklyó sem csinált semmit. Ezen annyira elgondolkodott, hogy észre sem vette Mackót, aki ott állt már a drótfal előtt, és szeme azt kérdezte:

– Mit csinálsz, madár? Hallom, az ember Húnak szólított.

A bagoly felfújta magát, és szeme harciasan villogott.

– Utállak!

Mackó a farkát csóválta.

– Itt nem törvény a te törvényed, madár, okosabb, ha ezt belátod. Itt az ember törvénye a törvény… meg lehet szokni, és néha jó is.

– Elvitték a testvérem – pislogott Hú –, de nem bánom.

– Nem is szokás – nézett rá Mackó –, nem kell az élelmen osztozni.

– A másik elpusztult, azt sem bánom. Aki gyenge, az pusztuljon…

– Persze – vakaródzott Mackó –, ez a te törvényed. De az ember néha elhajtja a Rosszat…

– Utálom! – pattogott a bagoly.

– Nem érdemes – lóbálta fejét Mackó –, mert az ember nem törődik vele. Az ember ellensége a Rossznak, és – akár hiszed, akár nem – én szeretem az embert.

– Hitvány rab vagy…

– Hát te mi vagy, Hú?

Erre hosszú csend következett. A bagoly mereven nézte a béklyót, és kemény szívét valami összeszorította.

– Majd elmegyek – intett bizonytalanul –, elmegyek a barlangba, ami a nagy víz felett van, ahol születtem… Majd egyszer elmegyek. Egyszer majd nem lesz fal… és éjszaka lesz, és kinyílik a fal… és én elmegyek. Tudom, merre kell menni, mert érzem, de azért utállak, Vahur.

Mackó erre nem válaszolt. Farkát reménytelenül csóválta, és elballagott az udvar felé, ahol a kakas valamiért nagy rikoltozást csapott.

– Mi baj van? – érkezett oda Mackó.

– Nem látod? – riadozott a kakas. – Csám kölykei kiszabadultak, és megeszik a kukoricát. A mi kukoricánkat.

Valóban a tyúkok etetővályújánál három malac ette a baromfi eleségét, és ez Mackót a legnagyobb mértékben felbosszantotta, mert alapjában véve – dacára jó szívének – irigy természetű volt.

Odarohant tehát a malacok közé, egyiket fülön fogta, és magyarázni kezdte neki a házirendet.

A malac visított, mire az ólban az anyakoca úgy pattant fel, mintha tüzes vassal piszkálták volna meg.

– Mi az, kisfiam, mi az?

– Vahur! – sivalkodott a malac. – Vahur, az átkozott, fogjaa fülem!

Az anyakoca felágaskodott a kerítésre, és onnét ordítozott válogatott gorombaságokat Mackó felé, míg végre megjelent egy asszony a nagy ribillióra.

Bekergette a malacokat, és megfenyegette Mackót is.