Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Az ír farkas (Smaragd sziget 1.), 2024

Copyright © Anne L. Green, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-64-2

NICOLE

Fogak és karmok fogságában

„A világ veszélyes hely, és csak keveseknek adatik meg balszerencse nélkül leélni az életet. Sőt, némelyikünknek egészen sok kijut a rosszból. Gyakran elég annyi, hogy valaki rossz időben volt a rossz helyen.”

(Niall Ferguson)

Az életem káosz. Ahogy ízlelgettem a mondatot, arra jutottam, nem az életem az, ami fenekestül felfordult, én magam okozom a zűrzavart. Az étteremben lezajló események kiforgatták az egész addigi világom, hiszen rá kellett ébrednem, hogy apámnak valamiben mégiscsak igaza volt. Az érzelmek bajt hoznak ránk, veszélyesek, mert az objektivitás útjában állnak.

Amióta Eric hirtelen belépett az életembe, a korábban elfojtott érzelmek zuhatagként borítottak el. Észre sem vettem, de az ingerlékenység, hangulatingadozás, fejfájás, álmatlanság és a feszültség állandó útitársammá vált. Jobb lesz nekem nélküle.

Miközben az ágyon fekve győzködtem magam erről, a kedvenc párnámat szorongattam. Megismertem. Beleszerettem, alkut kötöttünk, majd megszegte a szabályokat, és szakítottunk. Pont. Erről az egész helyzetről kizárólag ő tehet.

Nemesis letette elém a fejét a takaróra, és szomorú tekintettel halk nyöszörgésbe kezdett.

– Nem kell értem aggódnod. Túl fogom tenni rajta magam. Ígérem – buggyantak ki a könnycseppek a szememből, mert valójában úgy éreztem magam, mint akin háromszor áthajtott egy úthenger. Eric távozása óta sokszor éreztem, hogy kicsúszik a biztos talaj a lábam alól.

– Szánalmas, hogy én, aki soha nem ismertem a szerelem okozta szenvedést, most majd belepusztulok a kínba – panaszkodtam a kutyámnak. – És ezért valójában még csak nem is okolhatom ezt a férfit. Én hibáztam, túl közel engedtem magamhoz. Nem csodálkozhatok hát, ha most sajog a szívem, és mardos a hiány érzése. Olyan mérhetetlenül hiányzik… – nyüszítek én is.

Ennél már nem is lehetett volna egyértelműbb, hogy fülig belezúgtam Ericbe, pedig megesküdtem magamnak, hogy ez sohasem eshet meg.

– Mikor történt? Hogyan? – néztem farkasszemet a kutyámmal. – Te láttad, igaz? Akkor én hogy nem vettem észre, hová vezet ez az egész? – ostromoltam őt a kérdéseimmel, de válaszokat nem kaptam.

Folyamatosan előttem volt Eric arca, ahogy kiábrándultan, megtörten kérlel, vonjam vissza a szakítást. Én azonban nem engedtem, tartottam magam, de aztán hogy, hogy sem, ott álltam az irodája előtt, a parkolóban, és merengtem. Hirtelen hoztam döntést. Fel kellene menni hozzá, hogy ezt megbeszéljük. És amikor már meggyőztem volna magam, hogy tegyem jóvá a hibám, rájöttem, ez a lépésem csak elmélyítené a szerelmet, amit iránta érzek, ez pedig előbb vagy utóbb valamiféle veszteséghez vezetne. Alapos mérlegelést követően inkább hallgattam, és magányosan nyalogattam a sebeimet.

– Helló! – ismertem fel a barátnőm hangját a folyosó felől. Lapítani kezdtem, Nemesis viszont felkapta a fejét.

– Más sem hiányzott nekünk, csak ő – forgattam a szemem, és a fejemre húztam a takarót.

– Hol bujkálsz? – settenkedett be a szobámba. – Nézzenek csak oda! Délután kettőkor még az ágyban van? Csak nem szerelmi bánat? – érdeklődött Nemesisnél.

Felemelte a takarót, és bekukkantott alá.

– Én vagyok az, a barátnőd, Jessica – pislogott rám.

Kirántottam a kezéből a védelmemre szolgáló takarót, és még erősebben szorítottam a fejemre.

– Éppen nem vagyok elérhető. A kutyámnál hagyhatsz üzenetet – motyogtam ki alóla.

– Már megbocsáss, de ez több mint szánalmas! Mondd csak, Nemesis, mióta csinálja ezt? – kérdezte hű társamat, mintha ott sem lennék. A kutyám válaszul vakkantott párat. – Igen, feltételeztem, elég régen ahhoz, hogy depresszióssá tegyen téged is. Egyet se félj, ennek most azonnal véget vetünk! – ragadta meg a takaróm, és minden ellenkezésem ellenére lerángatta rólam.

– Hagyj békén! Nem látod, hogy szenvedek? – kapálóztam.

– Ha akarnám, sem kerülné el a figyelmem a látványos önsajnálat – cibált le engem is az ágyról. Egy puffanással érkeztem a lába elé, a padlóra.

– Tisztában vagy vele, hogy ez már állatkínzás? – hajolt az arcomba. – Ha nem hiszed, nézz csak rá a kutyádra! – mutatott Nemesis felé, aki ott feküdt az ágyam mellett, és bánatosan meresztette rám ártatlan szemét.

Vettem egy mély lélegzetet, miközben lassan felültem.

– Nem vagyok jól – túrtam a hajamba.

– Ez akkor sem maradhat így. Napok óta nem válaszolsz egyetlen üzenetünkre sem, pedig a nyakunkon van a következő meló. Szükségünk van rád, aggódom, ugyanis képtelen vagy koncentrálni – dorgált meg. – Sürgősen szedd össze magad! Állj fel, és irány a zuhanyzó! Mosd le magadról ezt a mély depressziót, mert vár a munka! – parancsolt rám.

Szerettem volna valami epéset válaszolni és elküldeni őt a jó büdös francba, de befogtam a szám, mert tudtam, hogy igaza van.

Feltápászkodtam a földről, és szófogadó kislány módjára elindultam a fürdőszoba irányába.

– Mikor ettél utoljára? – kiáltott utánam. Megtorpantam, majd megvontam a vállam. – Értem. Amíg rendbe szeded magad, készítek neked valami harapnivalót – indult ki a szobából, nyomában Nemesissel.

Kényszer hatása alatt álltam be a tus alá, és ahogy parancsba kaptam, igyekeztem lemosni magamról az elmúlt napok rossz érzéseit. És ahogy ömlött rám a hideg víz, megdermedtem. A falat támasztottam, miközben már megint Ericen járt az eszem.

Folyamatosan kicsúszik a kezemből a boldogság. Tényleg ez lenne a sorsom? Egyedül vagyok a világ ellen. Elveszítek mindenkit, aki fontos nekem: a nővéremet, az anyámat, az apámat és most Ericet is. El vagyok átkozva.

Életemben először nem akartam harcolni, nem volt már semmi, amiért érdemes lett volna. Hiába vártam, nem szűnt a mellkasomat szorító éles fájdalom. Elveszítettem az érdeklődésemet az élet szépségei iránt, hiszen teljesen elemésztett a szerelmem, minden vágyam egyetlen férfi volt, aki nem lehetett az enyém.

Akkor sem kockáztathatom az életét. Ha vele maradok, rászáll az apám, és ha miattam valami baja esne, azt nem bírnám elviselni. El kell engednem őt. Ám hiába ismételgettem magamban, hogy ez a helyes, Eric túl fontossá vált nekem. Úgy éreztem, belehalok a hiányába. Ízelítőt kaptam, milyen lehetne az ő közelében élni. Ő volt az, aki megtanított mosolyogni, érezni, vágyakozni, de amióta szakítottam vele, azt kívántam, bár ne tette volna. Szeretnék ugyanaz az érzelmek nélküli Nicole O’Brien lenni, aki voltam.

Amikor végeztem a fürdéssel, lesétáltam a konyhába, ahol addigra már finom illatok terjengtek.

– Rántotta szalonnával, krumplival, babbal és gombával, hozzá pirított kenyér, de tettem ki neked vajat és dzsemet is. Főztem le friss kávét, és hoztam narancslevet, mert tudom, hogy szereted – hadarta el Jessica egy szuszra, majd intett a terített asztal felé. Tágra nyílt szemmel bámultam rá. Nem úgy volt, hogy ő nem főz, hogy még egy tükörtojást is képtelen összedobni?

– Ha valakinek ezt elmondod, saját kezemmel öllek meg – szűrte a fogai között, mintha csak olvasott volna a gondolataimban. Leültem a székre, és hálásan néztem fel rá.

– Köszönöm! – suttogtam magam elé.

– Ne köszöngesd, láss inkább hozzá! Ha ettél valamit, vár a munka – játszotta meg az érzéketlen picsát, de én tudtam, hogy komolyan aggódik értem.

Észre sem vettem, de befaltam mindent, ami a tányéromra került.

– Nem is tudtam, hogy ilyen éhes vagyok – kortyoltam ki az utolsó csepp narancslevet is a poharamból.

– A hűtőd tartalma alapján kész csoda, hogy még élsz – fintorgott. – Most viszont, hogy felfrissültél, segíthetnél. Nem tudom, emlékszel-e rá, de holnap este lesz egy melónk. Rutinmunkának tűnik, ettől függetlenül át kellene futnunk a terveken.

Kutakodni kezdtem az emlékeimben, de nem emlékeztem rá, hogy bárkivel is szerződtem volna.

– Mikor vállaltuk el? Hová is megyünk pontosan? Nem emlékszem rá – pislogtam zavaromban.

– Amióta elsüllyedtél az önsajnálatban, Maxszel intéztük a dolgokat.

Elszégyelltem magam, hogy minden rájuk maradt.

– Sajnálom – sütöttem le a szemem.

– Nem kell. Mi is voltunk már szar passzban, akkor te húztál ki minket. Most rajtunk a sor – érintette meg a kézfejem. – Csak azt ígérd meg, hogy szépen kilábalsz ebből! – enyhült meg a hangja.

– Megpróbálok – bólintottam.

Jessica elém terítette a hely tervrajzát, majd elkezdtük kidolgozni a részleteket. Amíg a munkával voltam elfoglalva, egészen jól éreztem magam, ám ahogy összepakoltuk a papírokat, újra rám tört a valóság. Kikísértem Jessicát, aki éppen beszállt volna az autójába, amikor visszafordult felém.

– Tudom, hogy nem kellene beleszólnom, de szerintem hülye vagy – emelte fel a hangját. – Szereted azt a pasit, és ahogy én láttam, ő is téged. Mi ezen olyan bonyolult?

– Igazad van. Nem kellene beleszólnod – motyogtam felé. Akkor pillantottam meg Nemesist, ahogy kihúzva magát mérgesen vicsorogni kezdett a bekötőút irányába. Akkor egy autó hangja ütötte meg a fülem. Elég nagy sebességgel robogott felénk, és az anyósülés melletti ablakon egy alak hajolt ki, kezében fegyvert tartott.

– Földre! – ordította Jessica, de nekem mintha gyökeret eresztett volna a lábam. Csak meredten bámultam az egyre közeledő terepjáróra. Apám arcát láttam magam előtt, és Ericét. Ha nem védekezem, végre véget ér a harc. Mozdulatlanul álltam, és vártam, hogy beteljesüljön a végzetem, amikor valaki hirtelen oldalról rám vetette magát, és ezzel a mozdulattal a földre rántott. Tette ezt pont akkor, amikor tüzelni kezdtek ránk. Jessica testével a talajra szorított, amíg ropogtak a fegyverek, majd amilyen gyorsan jöttek, olyan sebesen el is tűntek.

– Mi a picsa! – szitkozódott Jessica, miközben lemászott rólam. – Neked teljesen elment az eszed? – üvöltött rám.

– Hol van Nemesis? – ugrottam talpra azonnal, és a nevét kiáltottam. Szerencsére neki több esze volt, mint nekem, a fedezékéből felém szaladt.

– Mi az ördög ütött beléd? – rikoltozott Jessica hisztérikusan, majd a tenyere az arcomon csattant. Azonnal a szája elé kapta a kezét, én pedig döbbenten pislogtam rá. Átölelt, és szorosan magához préselt.

– Olyan, mintha a testvérem lennél, kérlek, ne csináld ezt! Nem veszíthetlek el.

Az érzelmi kifakadása bűntudatot ébresztett bennem. Köré fontam a karom, a szememből kibuggyantak a könnycseppek. – Én is nagyon szeretlek téged, Jessica – suttogtam, de ő eltolt magától.

– Ha még egyszer ilyet csinálsz, esküszöm, megverlek! – szipogott.

Annyira megijedt, hogy nem is ment haza azonnal. Felhívta Maxet, majd testőrt játszott egész álló nap. Meg kellett ígérnem, hogy nem lesz semmi bajom, így pár órával később végül csak elment, de előtte még Nemesis lelkére kötötte, hogy vigyázzon rám.

Amikor újra magam maradtam, leroskadtam a kanapéra. A kutyám a fejét az ölembe fektette, én pedig a füle tövét vakargattam. Újra magam előtt láttam a felém száguldó autót. Jessica megmentette az életem, pedig én a halált választottam volna.

Az elkövetkező nap sem másztam ki az ágyból. Csak estére szedtem össze magam, mert tudtam, hamarosan megérkeznek értem a többiek. A ház előtt vártam rájuk, és nem sokkal később begördült értem a furgon.

Habár testben ott voltam velük, lélekben teljesen máshol jártam. Az út alatt hallottam, ahogy beszélgetnek, de egy kukkot sem értettem az egészből. Arra eszméltem, hogy megáll az autó. Megérkeztünk. Felpillantottam, Jessica és Max kérdő tekintetéből láttam, mennyire használhatatlan vagyok.

– Mi van? – kérdeztem ingerülten, amikor kínzón elviselhetetlennek hatott a felém irányuló értetlenség.

– Sápadt vagy – állapította meg Max.

– Jól érzed magad? Mondd csak, ettél egyáltalán valamit? – érdeklődött Jessica.

– Jól vagyok. Kezdjük! – feleltem hűvösen, ám ők nem mozdultak. Úgy éreztem, mintha én lennék William Bligh kapitány, aki ellen fellázadt a legénysége.

– Mire vártok? – sürgettem őket indulatosan.

– Arra jutottunk, hogy a mai akcióban csak csendes megfigyelő lehetsz – jelentette ki Jessica. Az adrenalinszintem azonnal magasba szökött. Használhatatlannak tartanak.

– Szó sem lehet róla. Én csinálom! – jelentettem ki ellentmondást nem tűrve.

– Már rég voltam éles helyzetben, mindig a háttérbe szorítotok. A végén még berozsdásodom. Szeretnék végre valami igazán ütőset csinálni, nem csak a biztosító kötelet tartani – szónokolt Jessica.

Kémlelő szemmel figyeltem őket. Ha most hagyom, hogy Jessica csinálja, azzal minden tekintélyem oda.

– Nem! – jelentettem ki határozottan. – Nincs szükség erre a színjátékra. Semmi bajom. Menjünk! – Ki akartam szállni, ők azonban továbbra sem mozdultak.

– Mi ez? Lázadás a Bountyn? – kapkodtam levegőért.

– Nem csak miattad – hebegte Jessica. – Szeretek mászni, de te sosem hagyod, csak a gyakorlópályán. Adj nekem is lehetőséget! Ez most könnyű munka, a kisujjamból kirázom.

Tudtam, hogy ez nem Jessicáról, hanem rólam szól, csak igyekeznek szépen csomagolni, mint egy karácsonyi ajándékot.

– Azt mondtam, nem! – kötöttem az ebet a karóhoz.

– De… – kezdett bele, mire elvesztettem a türelmem.

– A nem, az nem! Nem kívánok erről tovább vitatkozni – ordítottam hisztérikusan. – Én megyek, te pedig biztosítasz. Világos? – szegeztem rá haragos tekintetem.

Senki nem mert megszólalni, érezni lehetett, ahogy megfagyott a levegő. Habár azt hittem, a munka majd segít, eltereli a figyelmem, egyszerűen képtelen voltam koncentrálni. Az viszont idegesített, hogy a szokottnál is hallgatagabban tették a dolgukat. Minden klappolt, azonban dühített, hogy a bizalmuk megingott felém.

Az épület bejáratán, Maxnek hála, könnyen bejutottunk. Nem akadt olyan zárt ajtó, amit ő ki ne nyitott volna. Leleményes technikus volt. Ez a legtöbb melóhoz hasonlóan valóban rutinmunkának indult, mégis, ha a többiek nem figyeltek volna rám, mindent elszúrok. Nem tudtam, hogy ennek a lelki válság volt az oka, vagy hogy napok óta nem ettem rendesen, de elképesztően gyengének éreztem magam.

Végre meglett a nyakék, amit el akartunk emelni. Megkerestük az ideális helyet, ahonnan elkezdtem az ereszkedést. Lepillantottam, és amikor megláttam a négy emelet mélységet, életemben először szédülni kezdtem. Furcsa remegés lett úrrá rajtam. Körbenéztem, olyan érzésem volt, mintha figyelnének, ezért eluralkodott rajtam a pánik. Percek estek ki, majd hirtelen történt valami a kötéllel. Túl gyorsan fogyott a kezem között, majd hirtelen elengedett, és hiába kapkodtam utána, nem értem el a végét, ami egyre távolodott.

– Segítség! – sikoltottam, ahogy csak a torkomon kifért, de hiába, mert a zuhanást és a becsapódást már nem lehetett megakadályozni.

ERIC

Sokkterápia

„Ő maga a földön feküdt. Tönkretéve. Szétesve. Felrobbantva. És ha nagy nehezen ismét össze is szedi magát, a szakadások soha többé nem tűnnek el. Örökké érezni fogja őket. Mint a sebeket.”

(Monika Feth)

Habár az egóm igencsak ellenkezett, mégis eleget tettem Jessica kérésének, és elmentem az éjszakai melójuk helyszínére. Látnom kellett Nickit.

Pont akkor értem oda, amikor a magasból egy test hangos puffanással a földre zuhant. Egy pillanat alatt darabokra hullott a világom. Nem akartam hinni a szememnek. A mély döbbenetből a riasztó fülsiketítő hangja térített magamhoz. A test nem mozdult, a félelem az egész lényemet átjárta.

– Nicki! – ordítottam, és amilyen gyorsan csak tudtam, odafutottam hozzá. Felé nyúltam, hogy magam felé fordítsam, Max azonban erőteljesen lökött rajtam egyet, majd rám kiáltott:

– Megőrültél? Ne nyúlj hozzá! Meg ne mozdítsd!

Tanácstalanul kapkodtam a tekintetem közte és a mozdulatlan test között. Max azonban szakértő mozdulatokkal lehajolt hozzá, és ellenőrizte a pulzusát.

– Még él. Hívd a mentőket! – parancsolt rám. Előkaptam a mobilom, és gépiesen tettem, amit kért tőlem.

– Addig én kilövöm ezt az idegesítő vinnyogást. De meg ne mozdítsd! – rohant el mellőlem. Túlüvöltve a fülsiketítő zajt, megpróbáltam elhadarni a történteket a diszpécsernek, aztán végre csend lett. Maxnek sikerült elhallgattatnia a szirénákat.

– Mondd, hogy él! – ismertem fel magam mögött Nicki elcsukló, kétségbeesett hangját.

– Mi a franc! – pördültem felé.

Az újabb sokktól csak bámultam rá, majd a földön fekvő testre. Nem értettem semmit. Nicki leguggolt, és reszkető kézzel, de óvatosan lehúzta róla a maszkot.

– Jessica? – ámultam el.

Habár kedveltem Jessicát, megkönnyebbültem, hogy nem Nicki fekszik élet és halál között a betonon. Odaléptem a zokogó Nickihez, szorosan a karomba vontam, és hangosan engedtem ki a levegőt.

– Ez az egész az én hibám. Nem lett volna szabad megengednem, hogy ő ereszkedjen le. Ez az én dolgom lett volna – préselte magát a mellkasomhoz.

– Hol van már az a rohadt mentő? – került elő újra Max.

Pár pillanattal később megérkezett az orvos. Sürögni kezdtek Jessica körül, mi pedig pattanásig feszült idegekkel csak vártunk. Amikor beemelték a mentőautóba, Nicki lépett oda az orvoshoz.

– Ugye túléli? – kérdezte remegő hangon.

– Nézze, hölgyem, nem szépítem! Kritikus az állapota. Súlyos belső sérülései vannak. Mielőbb be kell érnünk vele a kórházba – ugrott fel a kocsira, és már indultak is a kórház felé. Nicki dermedten nézett utánuk.

– Ez az egész az én hibám – ismételgette. – Minden olyan gyorsan történt. Biztos nem tartottam elég erősen a kötelet – pillantott le a kezére. A tenyere véres volt, ahogy a kötél felsértette.

– Nekem kellett volna azon a kötélen lennem, de annyira ragaszkodott hozzá, hogy ő csinálja – nyelt nagyokat. – Nekem kellene most ott feküdnöm – sírta el magát, és az ölelésembe kucorodott.

– Tévedés! Ez egyáltalán nem a te hibád – szólalt meg mögöttünk Max. – Ez nem baleset volt. A kötelet valaki elvágta – emelte magasba a véget, amin látszott a metszés helye. Nicki elrugaszkodott tőlem, és kitépte a kötelet a kezéből. Tüzetesen megvizsgálta.

– Nyomokat is találtam. Bárki is tette, nem akarta eltitkolni, hogy itt járt.

Nicki arcán ezernyi érzés suhant át. Kétségbeesett nőből hirtelen a bosszú angyalává változott.

– Elegem van ebből! – üvöltötte. – Ennek egyszer és mindenkorra véget vetek.

Ingerülten rohant a kijárat felé. Nem volt kétségem afelől, hová tart, ezért elé vágtam.

– Térj észhez! Nem az a megoldás, ha esztelenül a halálba rohansz. A barátnődnek szüksége van rád. Nem hagyhatod őt cserben.

Ökölbe szorított kézzel megtorpant, de nem fordult felém. Én azonban megtettem, és erősen megragadtam a kezét.

– Jessica után kell mennünk. Gyere, elviszlek! – húztam az autóm felé, mielőtt más gondolata támadt volna. – A kórházban találkozunk! – kiáltottam oda Maxnek.

Nicki tovább rágódott, tehetetlennek érezte magát, és nagyon szenvedett. Csak akkor nyugodtam meg, amikor már a kórház felé tartottunk.

– Mi a fenét kerestél ott? – kért számon, amikor már tisztult nála a kép.

– Jessica ma délután bejött hozzám, és közölte velem, hogy nem viselkedem férfiként. Azt mondta, hogy nyavalygok, ahelyett, hogy harcolnék érted.

– Igen. Ez Jessicára vall. Mindig mindenbe beleüti az orrát – sóhajtott fel Nicki.

– Irtó dühös voltam rá, csak később esett le, hogy azért fájnak annyira a szavai, mert igaza van – ismertem be.

Nicki felvont szemöldökkel nézett rám.

– Már most mondom, engem még egyszer nem fogsz elzavarni – jelentettem ki eltökélten. Büszkén kihúztam magam, és elszántan vetettem felé egy pillantást.

Nicki arca arról árulkodott, hogy hamarosan összeomlik, ezért félrekormányoztam az autót, és beletapostam a fékbe. Kitettem az elakadásjelzőt, kikapcsoltam a biztonsági övét, ám ő csak bámult rám a meglepett, könnyáztatott szemével, ezért megcsókoltam. Olyan mereven és hidegen fogadta, hogy az felbőszített. Megragadtam a tarkójánál, és szinte felfaltam mindkét ajkát. Ki akartam törölni az összes negatív gondolatát. Fel akartam lobbantani benne a szenvedélyt, mert tudtam, ha csak feleannyira vágyik rám, mint én rá, akkor észhez tér.

Már éppen elhúzódtam volna tőle, amikor váratlanul beletúrt a hajamba, és hátra rántotta a fejem. Fölém mászott, lovaglópózba helyezkedett, majd újra megcsókolt. A váratlan reakciójától elöntött a vágy. Istenem, de hiányzott ez a tűz! Ez a nő! Már a nadrágomnál járt a keze, amikor eszembe jutott Jessica és a figyelmeztetése. Nem használhatjuk a szexet mindig arra, hogy a problémákat a szőnyeg alá seperjük. Tudtam, ebben is igaza van.

– Várj! – sutyorogtam a szájába. – Ezt most nem lenne szabad! – tartottam fogságban a csuklóját.

– De annyira hiányoztál. Szükségem van rád! – csókolgatta a nyakam, a csípője mozgásával pedig finoman masszírozott odalent. Eszméletlen jól csinálta, de észnél kellett lennem. Levegő után kapkodtam, kétségbeesetten vergődtem a szenvedély és a józan ész mezsgyéjén. A probléma csak az volt, hogy én is őrülten kívántam őt. Erősebben markoltam mindkét kezét, és igyekeztem eltolni magamtól. Lehunytam a szemem, mert időt kellett nyernem, hogy összeszedjem a gondolataimat. Nicki mintha érezte volna, mi játszódik le bennem. Lehajolt, és újra megcsókolt, a vágy pedig egyre erősebben lüktetett az ágyékomban.

– Miért van az, hogy te soha nem veszed figyelembe, amit én akarok? – kérdeztem dühösen. Valójában azonban inkább magamra voltam mérges, mint rá. Nem volt elég erőm. Elgyengültem bármitől, ami vele kapcsolatos. Képtelen voltam ellenállni neki, és ez felháborított.

– Te is akarod. Érzem – nyögte ki bizonytalanul.

– Én mindig kívánlak, de ez köztünk többé már nem csupán a testi dolgokról szól.

Leemeltem őt az ölemből, és visszaültettem magam mellé.

Ahogy levegőhöz és térhez jutottam, a fejem a kormányra ejtettem, és habár megkönnyebbültem, iszonyú mérges is voltam magamra. Megmarkoltam a kormánykereket, majd hirtelen szembefordultam Nickivel.

– Na, ide figyelj! – kezdtem bele a monológomba. – Elegem van a szexből. Ha ezt így folytatjuk, elrontunk mindent. Abnormális dolog volt előállni ezzel az alku dologgal. Naivan azt gondoltam, nem szeretek beléd, ugyanis nem vettem észre, hogy már akkor szerelmes voltam. De most már tisztán látok, és nem hagyom, hogy egy csábítással elhomályosítsd a látásom. Új szabályt vezetek be, mégpedig azt, hogy nincs több szabály. Mostantól nem táncolok úgy, ahogy te fütyülsz, és tőled sem várok el ilyesmit. Normális párkapcsolatot szeretnék – fűztem hozzá a végén.

– Normális? – kérdezett vissza kíváncsi tekintettel.

– Igen. Normális. Tudod, átlagos.

– Olyan társra gondolsz, aki reggelente melletted ébred fel? – ráncolta a homlokát.

– Igen, talán, de egy kapcsolat nem csak erről szól.

– Akkor mégis miről? Nem tudom, feltűnt-e, de nekem még nem volt „normális” párkapcsolatom. Gőzöm sincs, hogyan kellene viselkednem.

– Én se vagyok nagy szakértője a kapcsolatoknak, de azt hiszem, kezdetnek nem lenne rossz, ha a hárpiajelmezed a szekrényben tartanád. Ha te egy oszlop vagy, a társad a másik oszlop, így pedig bármit elbírtok.

– Oszlop? De hisz azok külön állnak. Távol egymástól.

– Ahogy a mi identitásunk is önálló. Sajnálom, ami az étteremben történt. Elhatalmasodott rajtam a féltékenység. Nem vagyok rá büszke.

– Én sem értettem, mi a fene ütött beléd.

– Nem volt közöttünk valódi elköteleződés. Nem mondtuk ki, hogy egymáshoz tartozunk, és ezért megingott a hitem a közös jövőnkben. Ráparáztam, hogy elveszíthetlek. Ráébredtem, hogy nem is vagy igazán az enyém, és akkor összeomlott minden. Számomra fontos, hogy mindketten képesek legyünk horgonyt vetni a másik mellett, mert enélkül ingataggá válhat minden. Ahogy bizalom nélkül sem működhet – néztem elszántan a szemébe, mert bizalom tekintetében egyikünk sem állt a helyzet magaslatán. – Ha megbízol bennem, az nem azt jelenti, hogy szemellenzőt viselsz vagy figyelmen kívül hagysz dolgokat. Ha kipróbálnád, milyen megbízni valakiben, kiegyensúlyozott párkapcsolatban élhetnél, mert annak ez az alapja.

Elkerekedett a szeme, megnyílt az ajka, miközben döbbenten, megrökönyödve vizslatott. Végre belé fojtottam a szót. Elégedetten fújtam ki a levegőt.

– Akkor ez most azt jelenti, hogy egy pár vagyunk?

A hangja szokatlanul higgadt volt. Felvontam a szemöldököm, hiszen gyanúsan könnyen ment a dolog. Nem vitázik, nem ellenkezik? Mi történt?

Határozottan bólintottam. Nicki elmosolyodott, a szeme kéklőn ragyogott. Ismertem ezt a tekintetet. Tudtam, hogy nagy bajban vagyok. Vigyázz, Eric, le fog venni a lábadról! A következő percben, mint egy doromboló macska, úgy mászott az ölembe, majd csókolgatni kezdett.

– Kimondhatatlanul hiányoztál. Ne engedj el engem soha többé! – motyogta a számba. – Soha, de soha! – folytatta az édes kínzást.

– Ó, Nicki… – suttogtam szerelmesen. – Te már hozzám tartozol. Megőrülök érted, és nem hagyom, hogy bármi vagy bárki eltávolítson minket egymástól – támasztottam a homlokom a homlokának.

– Olyan jó, hogy itt vagy!

– Akkor itt és most hivatalosan megígérem neked, ha még egyszer eszedbe jutna a szakításosdi, pusztán jó szándékból elverlek.

– Oké! – bökdöste az orrával kacarászva a nyakam. – De szerintem ettől nem kell tartanod. Kétlem, hogy ismét képes lennék ilyen szenvedést okozni magamnak.

– Ki tudja? Egyszer feloszlik a lila köd, lehull a rózsaszínű szemüveg… – adtam hangot a félelmeimnek.

– Ez több ennél – pillantott mélyen a szemembe. – Kellesz nekem, Eric, és nemcsak a szex miatt. Valami megmagyarázhatatlan erő vonz feléd, aminek képtelen vagyok ellenállni. Fontos vagy nekem – simult a karomba.

– Akkor most, hogy ezt tisztáztuk, menjünk be a kórházba! Tudjuk meg, mi van Jessicával! – simogattam az arcélét a hüvelykujjammal.

– Ígérd meg nekem, ha a legrosszabb bekövetkezne, megakadályozod, hogy olyat tegyek, amit később megbánnék! – kapaszkodott a vállamba.

– Persze, nyilván megakadályozom, hogy ostobaságot kövess el, és amiatt örökre elveszítselek – csókoltam meg a homlokát. Nicki visszaült a helyére, becsatolta az övét, én pedig indítottam. Az út hátralévő részén azért imádkoztam, hogy Jessica élje túl a sérüléseit, ugyanis tudtam, ellenkező esetben, ígéret ide vagy oda, itt kő kövön nem marad.

NICOLE

Két döntés között

„Ha akarnám, megállhatnék (biztos, hogy képes lennék rá?). De ha ezt teszem, soha nem fogok rájönni, ki is vagyok valójában. Azok, akik nem tapogatják ki lelkük legsötétebb sarkait, megcsömörödnek ezek fogságában… Mélyebbre kell hatolnom magamban, le kell mennem az illem és a megszokás térképéről. A tudat évszázadunk felfedezésre váró kontinense. Minden vagy semmi alapon felszálltam a felfedezőútra induló hajóra.”

(Roderick Anscombe)

Az autóban ültünk, Eric szavain merengtem, és hogy milyen könnyen áldásomat adtam a kettőnk szorosabb kapcsolatára. Még a kórház bejáratáig sem jutottunk, amikor tudatosult bennem, hogy tulajdonképpen szerelmet vallottunk egymásnak. Ettől a felismeréstől furcsa szorongás lett úrrá rajtam. Érzelmek. Azok a kínzóan gyötrő érzelmek… Miért nem vagyok képes távol tartani magam ettől a férfitól? Miért haltam bele majdnem, amikor úgy döntöttem, nem szeretem őt többé? Pontosan tudtam, miért. Mert szeretni valakit nem döntés, hanem egy összjáték. A körülöttünk és a bennünk végbemenő komplex folyamatok bonyolult halmaza. Nem tűnik különösebb kihívásnak szeretni valakit, nekem ellenben nagyon is az. Tele voltam kételyekkel, de nem az Eric iránt érzett szerelem miatt, hanem önmagammal kapcsolatban. Nem tudtam, képes vagyok-e úgy szeretni, ahogy egy szerelmes nő tudja az imádott férfit.

A gondolataimból Eric zökkentett ki, amikor behajtott a kórház parkolójába.

– Féltelek – csúszott ki a számon.

– Bíznunk kell a legjobbakban. Jessica túl fogja élni – szorította meg a kezem.

– Adja ég, hogy így legyen! De én most nem erre gondoltam, hanem kettőnkre. Lehet, hogy csalódást okozok majd neked.

– Ó, ebben biztos lehetsz. Ahogy én is neked. De egy kapcsolat nem arról szól, hogy mindig meg kell felelnünk a másiknak. Sokkal inkább a kompromisszumokról és a megfelelő kommunikációról.

– Gőzöm sincs, hogyan kell szeretni – bukott ki belőlem.

– Azt nem tudnod kell, hanem érezned. Ösztönösen jön majd. – Őszinte mosolyával biztatott.

– Apám sem könnyíti meg a helyzetet azzal, hogy senkit sem hagy békén, aki kicsit is fontos a számomra. Nem tudnám elviselni, ha bajod esne – nyögtem ki, ami a lelkemet nyomta.

Eric megfogta az állam, szinte kényszerített, hogy a szemébe nézzek.

– Nem érdekel az apád. Ám ha ez megnyugtat, nincs szükségem a közreműködésedre, hogy a listájára kerüljek. Egyedül is remekül boldogulok – viccelődött.

– Nem fog leállni – suttogtam magam elé.

– Ahogy te sem állsz le. Ennek az éremnek bizony két oldala van. Szerinted a gyűlölet mit szül?

– Belém mindig azt sulykolták, hogy szemet szemért. Ez volt az egyetlen elv, amit megtanultam – emeltem meg dacosan az állam.

– Ez a jövőt tekintve igazán biztató. Be is szerzek pár fehér botot, mert a végére mindenki megvakul – felelte némi szarkazmussal a hangjában.

– Nem szeretem, hogy mindig mindenből viccet csinálsz.

– Én meg azt nem, hogy a büszkeséged elvakít, nem látod a fától az erdőt. Engem nem érdekel az apád. Engem te érdekelsz. Elég nagy fiú vagyok már ahhoz, hogy el tudjam dönteni, kockáztatok-e, vagy sem. Nem neked kell felelősséget vállalni vagy meghozni helyettem a helyes döntéseket. Ha kockáztatni akarok, akkor fogok is. Inkább választom a vakságot, mint az életet nélküled. De egy biztos, én nem bököm ki senkinek a szemét, csak azért, hogy én szúrjak először.

Tetszik nekem ez az új, határozott Eric.

– Csak azért kockára tennéd az életed, hogy velem lehess? Nehéz elhinni. Nem érek én ennyit.

– Ha tudnám, hogy a következő lesz az utolsó nap, amit veled tölthetek, akkor sem lennék máshol. Hozzám tartozol, ahogy én tehozzád. Nem mondok le rólad. És nem is akarok többet erről beszélni. Téma lezárva – mondta ellentmondást nem tűrve. – Gyere, derítsük ki, hogy van Jessica! – nyitotta ki az ajtót, és már ki is pattant az autóból. Engem is kisegített, én meg hozzábújtam, így mentünk a recepcióspulthoz. Max már idegesen téblábolt, ránk várakozott.

– Már azt hittem, nektek is bajotok esett útközben – sandított az összekulcsolt ujjainkra.

– Jessica? – kérdeztem sürgetően.

– Még nem mondtak semmit. Jelenleg a műtőben van. Várnunk kell – túrt idegesen a hajába.

Hosszú, gyötrelmes órák következtek. Feszülten jártam a folyosón a köröket, és ahogy telt az idő, elhatalmasodott rajtam a pánik. Felkavart a tehetetlenség érzése, rosszul éreztem magam. Pattanásig feszültek az idegeim, amikor egyszer csak felbukkant egy orvos. Felénk közelített, ezért görcsösen kapaszkodtam Eric karjába.

– Jessica? – kérdeztem alig hallhatóan.

– A műtét a körülményekhez képest jól sikerült – nézett rajtunk végig az orvos.

A körülményekhez képest? Mi a francot akar ez jelenteni?

– Az állapota válságos – folytatta. – Súlyos belső vérzése volt, amit nehezen, de sikerült kezelnünk. A következő huszonnégy óra kritikus lesz a számára. – Szünetet tartott, amitől csak nőtt a feszültség. Éreztem, hogy tartogat még valamit, amit nem szívesen mond el nekünk. – Ha a barátjuk túl is éli a zuhanást, hosszú és kemény küzdelem áll előtte – bökte ki végül. – A súlyos fejsérülése mellett több csontja is eltörött, de ami aggodalomra adhat okot, az a gerincsérülése. Ennek a következményeit még nehéz lenne megjósolni. Nem tehetünk mást, várunk. Minden az időn múlik.

– Doktor úr, kérem, mentsék meg őt! – könyörögtem, miközben a könnyeimet nyeltem.

– Amit lehetett, megtettünk. A többi már csak a barátjukon múlik – felelte együttérzéssel a hangjában.

– Láthatjuk őt? Bemehetünk hozzá? – érdeklődött Max is.

– Jelenleg nem. Talán holnap. Nyugalomra és pihenésre van szüksége. Amúgy sem hallaná önöket, a trauma miatt mélyaltatásban tartjuk.

Igyekeztem elfojtani a feltörni készülő sírást, majd elhagyott az erőm, és Eric mellkasába temetkezve eltörött a mécses. A telefonom rezegni kezdett, de nem volt erőm megnézni, ki keres. Eric lovagiasan elvette tőlem a készüléket, és fogadta a hívást.

– Nicole O’Brien telefonja, ő jelenleg nem… – Hamar elhallgatott. Ránéztem, az arca megváltozott. – Hogy merészeled őt a történtek után felzaklatni? – ordította. Az egész folyosó a hangjától visszhangzott. – Nem ártottál már neki így is éppen eleget? – Rövid szünetet tartott, valószínűleg a hívó beszélt. – Erről semmi sem tudok. Azt viszont nem hiszem, hogy tényleg érdekel az állapota – felelte cinikusan. Ekkor már biztos voltam benne, hogy az apámmal beszél. A telefon után kaptam, ám Eric rutinból hárította el a kapálózásom. – Istenre esküszöm, ha nem szálltok le róla, a saját kezemmel foglak kinyírni titeket! – szakította meg a hívást.

Kérdőn néztem rá, de ő csak a fejét rázta.

– Mit akart? – Hevesen vert a szívem.

– Később – felelte zaklatottan.

– Kérem a telefonom! – nyúltam felé határozottan.

– Nem. Nem hiányzik még egy sokk. Neked most pihenned kell – nézett rám szigorúan.

– Ne kezelj úgy, mint egy beteget! Legalább azt mondd meg, mi a fészkes fenét akart?

– Azt hiszi, te fekszel odabent – emelte fel a hangját, hogy túlharsogjon. – Aggódott érted.

– Aggódott? – Nem hittem a fülemnek.

– Igen. Tudni akarta, jól vagy-e?

– Nem hiszek neked – fontam makacsul karba a kezem.

– Pedig így van. Direkt nem mondtam el neki, hogy más zuhant a mélybe. Higgye csak azt, hogy életveszélyben vagy!

– Ha annyira odavan, miért akar folyton megöletni? – tettem fel a költői kérdést.

– Azt állítja, ő arra adott parancsot, hogy ijesszenek rád. Meg hogy a gyilkossági kísérletek Conor magánakciói.

– És ezt higgyük is el? – csattantam fel. – De ha így van… Azért jó tudni, hogy az az aljas, alávaló gazember áll az akciók mögött. Ezért még drágán megfizet.

– Ó, hogyne! Ezt már hallottam – nyögte maga elé gúnyosan. – Az az igazság, hogy te sem vagy különb, mint az apád. Mindegy nektek, kinek a szemét kell kinyomni, csak ki legyen nyomva valakié. Azt mantrázod, hogy képtelen vagy megélni az érzelmeket, pedig csak az érzelmeid vezetnek: a revans és a gyilkolás vágya… Több benned a harag és a gyűlölet, mint bárkiben, akit ismerek. Jessicával kellene foglalkoznod, nem a bosszúval, attól a barátnőd nem épül fel – teremtett le.

Ökölbe szorult a kezem. Már azon voltam, hogy visszavágok, de elszégyelltem magam. Igaza van. A szavai szíven találtak, elvesztettem minden erőm. Eric észrevette ezt, és amikor megrogyott a lábam, megtartott. Nem tudtam, mit mondhatnék, ezért inkább hallgattam. Kikísért az autóhoz, besegített. Mire a kastélyhoz értünk, potyogtak a könnyeim. Eric lovagiasan a karjába vett, és felvitt a szobámba, ahol gyengéden az ágyra fektetett.

– Magadra hagylak. Aludj egy nagyot! – suttogta.

– Nem akarom, hogy elmenj! – ragadtam meg a karját. – Sajnálom, hogy így viselkedtem. Ígérem, igyekszem megváltozni.

– Nem kell aggódnod, itt leszek a közelben. Birtokba veszem a régi szobám. Megtalálsz, ha bármire szükséged lenne – szabadkozott.

– Nem maradnál inkább velem? Legalább addig, amíg elalszom – emeltem rá könyörgő tekintetem. – Megnyugtat a jelenléted. Nem akarok egyedül lenni – szaladtak ki a számomra is megdöbbentő szavak a számon.

Világéletemben imádtam egyedül lenni. Amíg Jessicát az tette boldoggá és tölte fel, ha folyton a haverjaival lóg, addig én az egyedüllétet preferáltam. Egy jó könyv, film vagy sorozat sokkal jobban szórakoztatott, mint a péntek esti buli a diszkóban. A legjobb nyaralás az volt, amikor elbújhattam egy erdei faházban, távol a város zajától. Jessica mindig is rühellte a szingli létet, én viszont nem értettem, miért ennyire kapcsolatfüggő, hiszen az egyedüllétben éppen az a legjobb, hogy senki nem mondja meg, mit kell csinálnod. És mégis… Amióta Ericet megismertem, gyűlölöm a magányt. Vele akartam lenni, a közelemben érezni őt, hogy tudjam, minden rendben van.

– Rendben van – bújt be mellém az ágyba. A mellkasára tettem a fejem, de a könnyeim továbbra is patakokban folytak.

– Nem mesélted még, hogyan ismerted meg Jessicát – szólalt meg hosszú csend után.

– Az egyik kiképzőtáborban, ahová apám vitt. Először nem igazán kedveltük egymást. Dühített, hogy a megpróbáltatásaink ellenére mindig mosolyog. Még a legkeményebb nap után is azt mondta: „Ma is tanultunk valamit a hibánkból. Holnap erősebben és bölcsebben ébredünk.” Meg tudtam volna fojtani egy kanál vízben. Tele voltam fájdalommal és keserűséggel, ezért az egyik kudarc után nekiestem, csúnyán összeszólalkoztunk, és ha jól emlékszem, néhány pofon is elcsattant. Sosem felejtem el, mit mondott nekem akkor. „Az, hogy pozitív vagyok, nem jelenti azt, hogy boldog is. Ha pedig rossz dolog történik velem, az nem hatalmaz fel arra, hogy másokba belerúgjak. Ha nehéz, gondold azt, hogy hamarosan valami jó dolog történik. Keress te is valamit, ami pozitív érzésekkel tölt fel! Így élhetjük túl.”

Számomra a pozitív gondolkodás munka volt, emberfeletti munka. Sokat papolt nekem erről, és habár ő sem vette észre, én sem, idővel barátok lettünk. Engem ő mentett meg. Olyan volt nekem a belőle áradó életkedv, mint sötét, hideg téli estén a tábortűz melege. Nem nyerhet bocsánatot az, aki kioltja ezt a fényt.

– Jessica szívós, és ahogy te is mondtad, bugyog benne az életösztön. Rendbe fog jönni – vigasztalt Eric.

– Nehéz hinnem ebben. Magasról zuhant le. Az is csoda, hogy még él – szipogtam. – Nekem kellene ott feküdnöm, folyton erre gondolok. Nem ő volt a célpont, hanem én.

Eric nagy levegőt vett.

– Nekem is bűntudatom van – szorított magához.

– Miért? – sandítottam rá.

– Mert amióta kiderült, hogy nem te zuhantál le, egyfolytában hálálkodom. Örülök, hogy nem te lógtál annak a kötélnek a végén. Te egy csoda vagy számomra – simított ki az arcomból egy kósza hajtincset, majd szorosan magához ölelt, és cirógatni kezdte a hátam. – Szeretlek, Nicki! – suttogta, és lágy csókolt lehelt a homlokomra.