1. fejezet

A rejtélyes könyv

Egy vasárnap délután, 1991 szeptemberének a vége felé egy vastag szemüveget viselő, kócos fekete hajú férfi foglalta el a helyét az észak-koreai állami légitársaság, a Csoszon Minhang vörös és fehér színekben pompázó Iljusinján.

A negyvenhét éves, megtermett férfit David Kapsbergernek hívták, és egy húsz tagú, radikális értelmiségiekből és szakszervezeti vezetőkből álló delegáció tagjaként utazott Észak-Koreába.

Ahogy Peking sziluettje beleolvadt a piszkos füstködbe, Kapsberger elfordult a repülőgép ablakától, levette a szemüvegét, és megtörölte arcát a meleg törölközővel, amelyet a kísértetiesen kimért légikísérők egyike nyújtott felé. Az út Londontól Pekingig tartó hosszú első szakasza teljesen kimerítette, és az utazás viszontagságai a ruháit is megviselték. Vékony nyári öltönye összegyűrődött, ráadásul a Seremetyjevói nemzetközi repülőtéren az átszállás közben szerzett kávéfoltok borították.

A túloldalon a tizennégy éves Fidel Olatunji-Kapsberger a hirtelen üressé vált üléssor luxusát élvezte. A fiút apja bírta rá az útra, amit Fidel jó előre céltalannak és unalmasnak könyvelt el. Az Észak-Koreába tartó repülés első órájában könyvébe temetkezett, ám ahogy a repülő belépett a Népi Demokratikus Köztársaság légterébe, kipillantott a gép ablakán, és azonnal elvarázsolta a látvány. A felhőkön áttörő hegycsúcsok történelem előtti, titokzatos hangulatot árasztottak, mintha csak az általa olvasott fantasy világából kerültek volna elő.

A váratlan, meredek ereszkedést és hirtelen földet érést követően, amely alaposan megrázta az utazóközönséget, az utasok kiszálltak a repülőből, és a szovjet stílusban épült terminál felé indultak. A doboz formájú épület tetejéről az ország Nagy Vezetője, Kim Ir Szen óriási arcképe fürdette mosolyában az őszi napsütéstől még mindig langyos kifutópályát.

A repülőteret körbevevő erdős domboldalak lassan homályba borultak az alkonyatban. A tájra telepedő mozdulatlanság nyomasztó érzéssel töltötte el a csoport tagjait. Nyugtalanító csend terítette be őket, ahogy beléptek az üresen tátongó, szegényesen felszerelt fogadócsarnokba, amely fertőtlenítőszertől szaglott.

David Kapsberger amerikai állampolgár volt, aki az 1960-as évek során emigrált Angliába, hogy elkerülje a besorozást a vietnami háborúba. Itt kezdett új életet a London School of Economics politológushallgatójaként. Immár az intézmény professzora volt, és egyben a Kim Ir Szen által kifejlesztett sajátos marxizmus, az ország teljes önállóságára és elszigetelődésére épülő dzsucse ideológia vezető angol nyelvű szakértője. Ám Kapsberger professzor tudása teljes egészében elméleti jellegű volt: most látogatott el először Észak-Koreába, és a többi külföldi útitársához hasonlóan őt is a kíváncsiság és félelem felvillanyozó elegye töltötte el, miközben a vizsgálathoz átnyújtotta amerikai útlevelét.

Az üvegfülke fluoreszkáló világításába vegyülő valószerűtlen narancssárga fénytől a tiszt egy vitrinben ülő viaszfigurának tűnt. Egyedül a szeme mozgott, miközben egymás után többször összevetette az útlevélben lévő képet az előtte álló törődött férfi látványával. Kifejezéstelen arca mögött sebesen dolgozott az elméje: azt latolgatta, hogy Kapsberger vajon a kormányzat által eufemisztikusan „tisztátalan elemnek” nevezettek közé sorolható-e. A professzor kócos haja, piszkos öltönye és amerikai állampolgársága további vizsgálatot követelt.

A határőr továbbintette Kapsbergert, majd megnyomta az asztala alá rejtett gombot, gondoskodva arról, hogy a vámosok különös figyelmet fordítsanak a külföldi poggyászára.

A vámosok mindent tüzetesen szemügyre vettek, ami igazolhatta volna az útlevélkezelő megérzését: drogok, értékes fémek, radioaktív anyagok, pornográfia, felforgató irodalom, a Biblia, fegyverek és éles tárgyak, valamint tízezer dollár értéket meghaladó holmik után kutattak. Mondani is felesleges, hogy a professzor semmi ilyesmit nem tartott a csomagjában. Az elégedett vámosok végül hagyták, hogy Kapsberger visszacsomagolja szétdúlt poggyászát, és csatlakozzon a csoport többi tagjához, miközben a vámon mindenféle vizsgálat nélkül átjutó Fidel nyugtalanul várta az apját.

A következő másfél hét során a delegáció tagjai mintafarmokat vettek szemügyre, ellátogattak egy külszíni gránitbányába, elképesztően tehetséges gyermekek fellépését nézték végig egy ifjúsági központban, gyárlátogatást tettek a Phenjani Gyermekélelmiszer Üzemben, és végigvezették őket a Kim Ir Szen Egyetemen.

Bár a csoport tagjai rokonszenveztek az apró ország különös szocialista kísérletével, egyiküknek sem volt ínyére a mindenhonnan harsogó és tolakodó propaganda, amely a Nagy Vezető már-már isteni mivoltát sulykolta. Azt is tudták viszont, hogy csak a Nagy Vezető arcképét szívük felett viselő kísérőik életét nehezítenék meg, amennyiben hangot adnának kétségeiknek, vagy kigúnyolnák a képtelen állításokat.

A látogatók részt vettek az Arirang Játékokon, megmászták a Dzsucse eszme tornyát, amelynek tetejéről Phenjan szürke gyufásdobozok halmának tűnt, és két napot töltöttek a tengerparti Vonszan városában, ahol hosszú tivornyákkal szórakoztatták őket házigazdáik. Leszámítva az egyik este kitört vitát, amikor az Országos Bányászszakszervezet egyik képviselője bírálni merészelte a Nagy Vezető személyi kultuszát, az utazás eseménytelennek volt mondható.

Ám egy óriási következményekkel járó feledékenységnek köszönhetően Fidel otthagyott valamit a vonszani Szongdovon hotelben. A keményborítós Kalandmesterek könyvéről volt szó, azaz Fidel kedvenc játéka, a Dungeons & Dragons alapszabálykönyvéről. A könyv borítóján egy óriási vörös szörnyeteg szorongatott egy lenge öltözékű szőke nőt, és amennyiben a vámosok nem David Kapsberger feltételezett morális degeneráltságával lettek volna elfoglalva, a kép láttán azonnal elkobozták volna a könyvet.

*

Az ágy alatt heverő szabálykönyvre Kim Bokmi, a hotel egyik szobalánya bukkant rá, amikor egy szovjet asztrofizikusnak készítette elő a szobát, és a fiatal nő azonnal megriadt a borító látványától. Úgy gyanította, hogy valamiféle amerikai propagandáról lehet szó, és heves bocsánatkérések közepette adta át a könyvet a szálloda vezetőjének.

A negyvenes évei vége felé járó Cson Csholdzsu íróasztala legalsó fiókjába rejtette a könyvet. Időről időre elővette és végiglapozta, miközben külföldi mentolos cigarettákat pöfékelt, melyek munkájának kiváltságai közé tartoztak. Cson elvtárs tanult, több nyelven beszélő ember volt, aki angolul is tudott, de így sem volt képes kiigazodni a könyvön. Fogalma sem volt róla, hogy milyen műfajba tartozhat, és bár a képek egy része kétségkívül dekadensnek volt mondható, mégsem voltak kellően explicitek ahhoz, hogy pornográfiaként legyenek használhatóak. A szálloda vezetője végül az elveszett tárgyak gyűjteményébe száműzte.

A tisztesség kedvéért érdemes megjegyezni, hogy a könyv, illetve az általa ismertetett időtöltés számos olvasóját zavarba ejtette a Koreai Népi Demokratikus Köztársaságon kívül is. Egy bonyolult játék szabályait foglalta össze, amely egy középkori jellegű, mágiával és szörnyekkel teli világon játszódott.

Amikor nem sokkal később Cson Csholdzsu szívrohamban meghalt egy átmulatott éjszaka után, a szálloda új vezetője nagyvonalúságát demonstrálandó úgy döntött, hogy a személyzet minden tagja választhat magának egy-egy dolgot a néhai vezető elveszett tárgyakból álló, tekintélyes gyűjteményéből.

A választás rangsor alapján történt, és a szállodai dolgozók villámgyorsan csaptak le az összes ehető, viselhető vagy értékesnek tűnő holmira. Az utolsó a sorban egy kezdő szakács, Cso Szodok volt, aki a tízéves katonai szolgálat után nemrég kezdett el dolgozni a szállodában. Összesen két választási lehetősége maradt: az 1980-as moszkvai olimpia egyik lobogója vagy a rejtélyes könyv.

Eltartott egy darabig, míg döntésre jutott.

Tekintete újra és újra a sorban előtte lévő szobalány által kiválasztott, félig teli japán parfümösüvegcsére tévedt, miközben a lehetőségeket latolgatta. Végül kedveszegetten nyúlt a könyv után.

Már hazafelé menet megbánta a döntését. A könyv érthetetlen oldalait lapozgatva átkozta magát, amiért nem az olimpiai zászlót választotta. A feleségével és fiatal fiukkal közös lakásukba hazatérve az ágyneműt tároló szekrénybe vágta a könyvet, és nemsokára az egész ügy kiment a fejéből.

Így történt aztán, hogy 1995 nyarán Cso Szodok tizenegy éves fia, Cso Csunszu rábukkant a könyvre, miközben egy hozzájuk látogató rokonuknak keresett matracot.

*

A pillanatot Cso Csunszu számtalan alkalommal lepörgette emlékezetében élete hátralévő részében. Először a csattanástól megriadva pillantott a padlón landoló könyvre, majd egy szempillantás alatt a hatalmába kerítette a borítón látható kép. Egy szörnyűségesen nagy, szarvakat viselő vörös óriás az egyik kezében egy meztelen nőt szorongatott, a másikban pedig egy óriási kardot markolt. A nő elkeseredetten próbált szabadulni, ám a kezében lévő aprócska tőrrel esélye sem volt. Az óriás előtt egy lovag és egy varázsló állt háttal a kép nézőjének. A vörös szörnyhöz képest eltörpülő két alak kétségbeesetten próbált a bestia fölé kerekedni, de reménytelennek tűnt a helyzetük. A lovag máris elvesztette egyensúlyát, és hátrazuhanóban volt. Ám miközben minden veszni látszott, a varázsló magasba emelt bal kezében földöntúli fény gyülekezett. A vész szörnyű pillanatában aprócska remény mutatkozott a győzelemre.

A könyvet kinyitó Csunszu értetlenül bámult az előzéklapon olvasható Fidel Olatunji-Kapsberger névre, amelyet a könyv előző tulajdonosa mind díszes kézírással, mind tünderúnákkal a könyvbe körmölt. A fiú ámulattól remegő kézzel érintette meg a sima papírt; csak a Kim Ir Szen életét nyomták ilyen csodálatosan fehér lapokra. Az ezt követő hetek során lopva újra és újra visszatért a könyv borítójához, és a kalandozók győzelmi esélyeit latolgatta. Az oldalakat lapozva elveszett az illusztrációkban: csaták, csillogó kincsek halmai, pikkelyekkel borított sárkányok, szerető gondoskodással megrajzolt fegyverek, a fogadók meghitt otthonossága. Értetlenül bámult a képek melletti szövegre, és reménytelenül kutatott bármiféle értelem után. Bár egyetlen szavát sem értette, mégis úgy érezte, hogy a könyv felbukkanása valamiféle rejtélyes áldást hozott magával. Az elkövetkező évek során gyakran tréfálkozott azzal, hogy olyan volt, mintha egy titokzatos tárgy hullott volna alá az égből egy tudatlan nomád elé, aki aztán egész vallást fabrikált köré.

*

Csunszu világában ehhez a könyvhöz leginkább az állami kiadó képregényei hasonlítottak, amelyeket a vonszani vasútállomás előtt álldogáló kézikocsin lehetett böngészni; a kocsi tulajdonosa vonzerejüknek megfelelően helyezte el a használt könyvecskéket a leginkább szamárfülesektől a majdnem makulátlanokig.

A kézzel rajzolt képkockákon izgalmas történetek elevenedtek meg: kalandok az űrben; középkori uralkodók között zajló gyilkos háborúk; ember okozta természeti csapások; méhkaptárakat terrorizáló darazsak. Mindegyiknek csábító címe volt: Óriásszárny tábornok, A kristálykulcs vagy Hóvihar a dzsungelben. Ám bármilyen formát is öltöttek, minden egyes történet ugyanarra futott ki, a minden állampolgár által ismert üzenetre. Az űr végtelenjében sodródó űrállomás, az ostromlott királyság, a veszélyben lévő méhkas és a dzsungel mélyén meghúzódó kutatóállomás: mindegyikük Észak-Korea volt, egy kicsiny ország, amelyet ellenséges hatalmak fenyegetnek, és amelynek gazdasági válsággal kell szembenéznie, miután szétesett legnagyobb szövetségese, a Szovjetunió. A kozmonauták, a vezér nélkül maradt lovagok, a méhek csak a saját találékonyságukra és bátorságukra támaszkodhattak, éppúgy, mint Észak-Korea népe. A minden viszontagság ellenére bekövetkező győzelem receptje minden esetben ugyanaz volt: önfeláldozás, közös munka és engedelmesség. Az üzenet újra és újra a briliáns vezető és a nemzet megmentője, Kim Ir Szen által megteremtett dzsucse eszméjéhez való hűség volt. A Nagy Vezető egy évvel korábbi halála után kéthetes nemzeti gyász borult az országra.

Amennyiben az allegóriák nem lettek volna elengedőek, a képregények margójára írt mottók segítették ki a tanácstalan olvasókat: „Erős kerítést húzzál fel a kint szimatoló sakálok ellen”; „Nehezebb megőrizni a becsületet, mint megszerezni”; „A régi ellenség ma is ellenség.” Bármennyire is az előtérbe tolakodtak a politikai üzenetek, a történetek izgalmasak voltak, az illusztrációk pedig magukkal ragadóak. A kézikocsi tulajdonosa pár csonért kölcsönözte ki a képeskönyveket fél órára, amelyeket a kocsi mellett álldogálva olvastak a mindenféle korosztályból kikerülő vásárlók; a bolt kifejezetten jól ment.

*

Az emberek kétségbeesetten vágytak bármiféle menekvésre éhínséggel sújtott hétköznapjaikból. A kilencvenes évek szenvedéssel teli időszaka a Nehéz Menetelés nevet kapta.

Észak-Korea a Szovjetunió széthullása után óriási nehézségekkel nézett szembe, és a helyzeten tovább rontott Kim Ir Szen halála, ami után fia, Kim Dzsongil vette át az ország vezetését. Aztán 1995 júniusában özönvízszerű eső zúdult alá, és tönkretette a rizstermést. Az ország élelmezése teljesen összeomlott. Az állampolgárok megkapták ugyan a rizsre, olajra, húsra és néhanapján szürkére fagyott tőkehalra jogosító ételjegyeiket, ám amikor az állami ételosztó központokon megpróbálták beváltani őket, azt közölték velük mindenféle magyarázat nélkül, hogy semmi sincs. A kormányzati propaganda arra buzdította az ország lakóit, hogy naponta csak kétszer egyenek, de sokak számára ez is lehetetlenné vált.

Csunszu osztálytársai közül egyre többen kezdtek éhezni. Az első jel a közöny és a szétszórt figyelem volt. Néhányan egyszerűen elaludtak az iskolapadokra dőlve, miközben tanáraik hangosan szidták őket. A szegényebb diákok haja hullásnak indult az alultápláltságtól, miközben megduzzadt a lábuk és a bokájuk. Egyre több gyerek hagyta ott az iskolát, hogy segítsen élelmet guberáló szüleinek. Jobb napokon őrölt kukoricából álló főzelék egészítette ki a bentonitagyagból, nyárfarügyekből, makkból, fakéregből és fűrészporból álló hagyományos ínségeledelt. Az éhező gyári munkások szétszedték a gépeket, és megpróbálták ételre cserélni az alkatrészeket. A városon kívül gyűjtögető csoportok kutattak ehető gyökerek és gyomnövények után.

A korábban a mindennapok ételének számító rizsnek nyoma sem volt, holttestek tűntek fel az utcákon és a lakóépületek ajtajai előtt. A családok többnyire együtt haltak éhen lakásaikban, az egyedülállók a vasútállomáson végezték. Annyi volt a holttest, hogy egy idő után halmokba gyűjtötték, majd teherautóról szórták névtelen sírokba őket. Híresztelések kaptak szárnyra az ételért cserébe kínai rabszolgaságba adott gyermekekről és nőkről, sőt néhányan emberevésről is suttogtak.

Csunszu tisztában volt szerencsés mivoltával. Nem volt ugyan a szenvedéstől megóvott pártelit tagja, de szülei, Cso Szodok és Kang Hanna leleményesnek bizonyultak. Édesanyja, Hanna egy disznótartásra ösztönző állami programot használt ki. A felnevelt állatok többségét be kellett szolgáltatnia, de néhányat megtarthatott vagy eladhatott. A disznóvágás idején a szomszédok sorba álltak a háztömb körül, hogy húst, disznófejet, lábat, agyat, zsírt, belső szerveket vagy legalább alvadt vért vehessenek.

Apja, Szodok szintén kivételezett helyzetben volt. A létfontosságú külföldi pénz forrásaként szolgáló hotel nem csupán nyitva maradt, hanem ételben sem szenvedett hiányt. Szodok az életét kockáztatta volna, ha bármit megpróbál elemelni a konyhából, de mivel kapott enni, több maradt Csunszunak és az anyjának. Csunszu többnyire naponta kétszer evett íztelen levest, kukoricafőzeléket és nagy ritkán halat, és bár gyakran éhes maradt, valójában sosem éhezett. A legtöbb családdal nem ez volt a helyzet.

Csunszu egyik meghatározó emléke ebből az időszakból az, ahogy az ágyában fekve éhező gyermekek távoli sírását hallgatja, amely erőtlenül brekegő békák kórusaként töri meg az éjszaka csendjét.

Még a tanárok is szenvedtek. Egy matematikaóra kellős közepén az ötvenes éveiben járó, mindig elegáns és szigorú tanár hírében álló Kang Jongnam hirtelen a földre huppant. Az elfehéredett férfi tanácstalanul bámult körbe egészen az óra végéig, amikor a megrökönyödött diákok elhagyták a termet. Később Csunszu látta, ahogy Kang tanítót a szanatóriumba kísérik.

Aznap este az egy szem izzó fénye alatt üldögélve, amely a Kedves Vezető, Kim Dzsongil személyes ajándéka volt, Csunszu megkérdezte az anyját, hogy nem vihetne-e egy kis ételt az iskolába Kang Jongnamnak.

– Kang tanító éhes – magyarázta.

Szülei válasz helyett egymásra pillantottak, majd az anyja Csunszura szólt, hogy egye meg az ételét. Az éhínség témája kényelmetlenül érintette őket, mivel burkoltan a kormányzatot bírálta. Az emberek gondosan kerülték az éhség szót, és fájdalomról beszéltek helyette. A hivatalos jelentések a halál okaként ételmérgezést jelöltek meg éhhalál helyett, az állami média pedig egész egyszerűen a „fejadagok mérsékléséről” beszélt.

Hanna megkérte Szodokot, hogy kapcsolja be a rádiót: a műsorvezető épp lelkesen számolt be a Kedves Vezető látogatásáról, aki egy Phenjan melletti pulykatelepet tekintett meg. A Kedves Vezető több órát töltött a telepen, és bölcs tanácsokkal látta el annak igazgatóit. A műsorvezető elmagyarázta, hogy a pulykatelepek ötlete a dzsucse eszme látnoki alkalmazása, hiszen egyetlen pulykatojás huszonnégy tyúktojással ér fel, és nyolc embert lehet táplálni belőle.

Néhány perccel később egy hangosbeszélővel felszerelt teherautó pöfögött el a ház mellett, és a lámpák lekapcsolására szólította fel a lakókat.

A napirend nem tűrt ellentmondást. Csunszuék házának lakóit hajnali ötkor csengő ébresztette, a fémes csengést a város többi csengője visszhangozta. Csunszu és osztálytársai 7:45-kor gyűltek össze a gyülekezőponton, majd tanítójuk kíséretében az iskolába mentek. Az iskola nyolctól délután ötig tartott. Szombat délelőtt szintén volt tanítás, amit politikai képzés és Mindennapi Élet Közös Kritikai Foglalkozása követett, amely során a diákok rámutattak társaik hiányosságaira, hogy jobb állampolgárokká válhassanak.

Észak-Korea összes lakójának életét ugyanazok a jelentős események irányították. Április 15-én ünnepelte az ország a Nap Napját, amelyen a Nagy Vezető születésnapjára emlékeztek. Október 1. a Hadsereg Napja volt. Nem sokkal később a Cshuszok fesztiválon Csunszu családja hálaadó ebéden emlékezett meg őseiről. Néhány héttel ezután a kormányzat nagy adag káposztát ajándékozott minden egyes családnak, hogy átvészeljék a telet. A november a faültetés hónapja volt.

Csunszuban sosem merült fel, hogy másfajta élete is lehetne, büszke volt arra, hogy az erkölcsös koreai nép tagja. Szerencsésnek vallotta magát, hogy nem Dél-Koreában született, ahol mindenki éhezik, és az ősi kultúrát könyörtelenül eltaposták a jenki megszállók. Népe többi tagjával együtt gyászolta az országáért fáradhatatlanul munkálkodó és annak lakóit szeretetében fürdető Nagy Vezetőt, Kim Ir Szent, szerette szüleit és talán még náluk is jobban szerette a Nagy Vezér fiát, Kim Dzsongilt, a Kedves Vezetőt. Mindent összevetve Csunszu boldog volt, hogy a Koreai Népi Demokratikus Köztársaság hűséges állampolgára lehet.

Nappalijuk falán, mint ahogy minden egyes lakásban, két kép függött: a Nagy Vezető és a Kedves Vezető portréja. Édesanyja mindennap külön erre a célra tartott fehér ruhával porolta le őket.

Csunszunak egyedül vasárnaponként volt valódi szabadideje. Amikor apja épp nem dolgozott aznap, gyakran magával vitte horgászni a vonszani kikötőt övező beton hullámtörők egyikére. Sok család horgászott itt, vagy pedig a gyerekeket küldték ki, hogy kagylókat és rákokat gyűjtsenek a sekély vízből csalinak vagy ételnek. Horgászbottal akár makrélát vagy tőkehalat is ki lehetett fogni, ha az ember kellően szerencsés volt. Egy emlékezetes augusztusi reggelen Csunszu apja két kövér tőkehalat fogott főttkukorica-csalival, és hagyta, hogy Csunszu újra a vízbe vesse a horgot. A fiú azonnal érezte a zsinór feszülését, és a horogra akadt hal majdnem kitépte a botot a kezéből. Végül fél tucat halat fogtak, mielőtt hazaindultak volna.

Bármennyire is borzalmas dolgokat élt át, Csunszu felnőttként is megőrizte a magabiztosság és önállóság azon elegyét, amely a szeretett egykék sajátja. Könnyű magunk elé képzelni, ahogy tizenegy évesen apja mellett sétál a tengerparton. Vállán átveti a horgászbotot, mintha csak egy puskával masírozó katona lenne. Boldogan fecseg az iskoláról, sportról, a katonai repülőgépekről – egyik kedvenc szenvedélyéről –, és kérdésekkel bombázza apját a hotelről és az oda látogató külföldiekről.

– Milyenek a franciák, apa? – kérdezte aznap reggel hazafelé tartva, miközben rekordfogásuk még mindig ott csapkodott a műanyag szatyrokban, amelyeket az apja cipelt.

Szodok a sikeres vadászok elégedettségével szívta cigarettáját – a mitikus lóról, Csolimáról elnevezett márka volt a kedvence –, majd kifújta a füstöt.

– A franciáknak megvolt a maguk a forradalma – nézett maga elé elgondolkodva –, szóval, bár kapitalista disznók ők is, vannak náluk rosszabbak.

Egy teherautó zihálása hallatszott a hátuk mögött. Szodok az elhajtó autóra pillantott. A kocsi egy közeli termelőszövetkezetbe tartott. A vidéki élelmiszer-fejadagok annyira alacsonyak voltak, hogy a földművesek még a termést sem tudták a városba hozni. A teherautó rakodótere katonákkal volt tömve, akik leülni sem tudtak. A plató végén állókon gázmaszk volt, hogy megóvja őket az autóból ömlő kipufogógáztól. A maszkoktól a katonák óriási rovaroknak tűntek.

– Kik a legrosszabbak? – kérdezte Csunszu, majd apja szórakozottságát látva megismételte a kérdést. Ami azt illeti, nem a kíváncsiság hajtotta, elvégre minden észak-koreai iskolás tudta a választ. A legrosszabbak azok a jenki imperialisták voltak, akik Koreára törtek, elválasztották az ország déli részét az északitól, és akiket csak a dzsucse eszme által feltüzelt észak-koreai katonák bátorsága győzött le. Ám a világ más gyermekeihez hasonlóan Csunszu is szerette újra és újra meghallgatni ugyanazokat a történeteket, főleg ha az apja mesélte neki.

Szodok a távolba tűnő teherautót figyelte, majd elnyomta cigarettáját, és visszatette a dobozba, hogy később szívja el.

– Hagyjuk ezt a szarságot – mondta.

Szavai arculcsapásként érték Csunszut. Szodok ritkán mutatta ki az érzelmeit, és ez a viselkedés egyáltalán nem vallott rá. Csunszunak sohasem fordult volna meg a fejében, hogy az apjának megvan a maga oka a haragra, és meg volt győződve róla, hogy ő tett valami rosszat. Némán sétáltak tovább, és a fiú szemébe könnyek gyűltek.

Az út mellett egy óriási zászló hirdette: „A saját életünkkel óvjuk a Koreai Munkapárt Központi Bizottságát!”

– Sajnálom, fiam – szólalt meg végül Szodok. – A múlt héten a szállodához küldtek egy teherautót, és kivittek minket a termést betakarítani. Három napon át kapartuk ki a földből a krumplit. Apád nem fiatal ember már, és amikor fáradt, akkor hamar felkapja a vizet.

Néhány száz lépéssel később egy vörös téglás lakótelep mellett haladtak el. Szodok megbökte a fia vállát.

– Nem itt lakik a te Kang tanítód?

Csunszu zavartan bámult az apjára. Fogalma sem volt róla, hogy hol lakhat a tanítója, abba se gondolt eddig bele, hogy bármelyik tanárának lehet élete az iskolán kívül. Emberi lényként is nehéz volt elképzelnie őket.

– Abban az épületben – intett az egyik felé az apja, majd mintha csak most jutott volna az eszébe, megdörzsölte az állát, és így folytatta: – Le merném fogadni, hogy szereti a halat. – Csunszura nézett, és bólogatni kezdett, mintha csak jóváhagyná a saját ötletét. – Tudod, mi lenne még jobb, mint egy hal? Kettő!

Leguggolt és szemügyre vette fogásukat. A halpikkelyek csillogtak napbarnította kezében, ahogy egyenként vizsgálta meg a halakat. Kiválasztotta a két legnagyobbat, egy szatyorba rakta őket, és átnyújtotta Csunszunak, miközben elvette tőle a horgászbotot. Csunszu keze megrándult a halak súlyától.

– Menj be nyugodtan, és add oda neki – mondta Szodok –, aztán indíts haza!

Csunszu megtorpant egy pillanatra, apjára nézett, majd a házra, aztán elindult.

– Hé! – szólt utána Szodok, majd lehajolt, és kabátjába nyúlva előhúzta a maradék kukoricadarát. – Add oda neki ezt is.

Csunszu izgatottan lépdelt az ismeretlen épület felé. Úgy tett, mintha egy kém lenne, akit a Szülőföld bízott meg fontos küldetéssel. Két gyerek épp ruhát teregetett egy kötélre, amelyet két cingár fa közé feszítettek ki. Az egyikük odakiabált, hogy hova megy. Csunszu válaszra sem méltatta.

Az előtérben, épp úgy, mint Csunszuéknál, egy üvegfülke állt, amelyben az épületet felügyelő Népi Gárda-egység vezetője őrködött. Csunszu épületében egy lenyűgöző frizurával rendelkező zömök, ötvenes nő, Kim Szonghva volt az őr, aki gondosan figyelte a jövő-menő lakókat, és informátorhálózata révén mindent tudott róluk – az informátorok többnyire azok közül a lakók közül kerültek ki, akik túl öregek vagy betegek voltak ahhoz, hogy bármit is csináljanak szomszédaik figyelésén kívül.

Itt egy férfi volt a vezető, aki a Munkások lapja{1} egy régi számát tanulmányozta ragasztószalaggal összerögzített olvasószemüvegén át. Csunszu elmondta, hogy mi járatban van, mire a férfi továbbintette a harmadik emelet felé.

Csunszu gyorsan megmászta a lépcsőt, lépései visszhangoztak az épület csendjében. Kang tanító ajtaja nyitva volt, és Csunszu benézett az ajtón. Egy sovány, félmeztelen figura hevert elterülve egy vékony matrac tetején. Csunszu köhintett, de az ágyon fekvő alak nem mozdult. Kopogtatott a nyitót ajtón, majd megszólalt:

– Tanító, hoztam önnek valamit.

Csend. Csunszu lehúzta a cipőjét az ajtóban, és bemerészkedett a lakásba.

Kang tanító lakásának elrendezése épp olyan volt, mint az övéké, de sokkal rendetlenebb és sötétebb, és valamiféle hányingerkeltő édes szag lengte be. Csunszu egy percig Kang tanító vézna mellkasának mozgását figyelte, majd ahogy a szeme hozzászokott a félhomályhoz, körbepillantott. Könyvek sorakoztak a fal menti könyvespolcokon, a legtöbb a Nagy Vezető írásait tartalmazta. Csunszu közelebb lépett hozzájuk, azt remélve, hogy valahol talán rábukkan valamelyik kedvenc képregényére. Ám csak unalmas papírkötésű könyvek végtelen sorát látta, amelyeknek még a címeit sem értette.

Valamiféle zaj hallatszott a háta mögül, mire megfordult. Kang tanító kába pillantást vetett rá, és rekedt hangon megkérdezte:

– Szilvavirág, te vagy az?

Felült, és a pohár után nyúlt a mellette álló éjjeliszekrényen, amiben valami zavaros folyadék volt. Lenyelte, felböfögött, majd zavarodottan bámult Csunszura.

A fiú annyira ideges volt, hogy még meghajolni is elfelejtett, és betolakodásáért sem kért elnézést. Egyszerűen Kang tanító felé nyújtotta a halas szatyrot, és megszólalt:

– Az apám halakat küldött önnek, tanító.

– Mondd meg az apádnak, hogy nem kell a hala – közölte vele mogorván Kang tanító, miközben visszafeküdt a matracra. – Tartsd meg a haladat, és hagyjál békén, pihenésre van szükségem.

Hazaérkezése után Csunszu megpróbálta elmagyarázni, hogy mi történt, mire óriási családi vita tört ki. Anyja „fafejű idiótának” titulálta az apját, aki bosszúsan hátrált meg felesége szóáradata elől.

– Csak segíteni akartam a vén hülyén. Tehetek én róla, hogy ennyire ostoba és büszke? – morogta.

*

Ősz borult a partvidékre, heves szelek támadtak a Keleti-tenger felől. Csunszu éhesen bámult a csupasz faágakon sárgálló datolyaszilvákra a termelőszövetkezetben, ahol osztálytársaival hétvégente cirkot takarítottak be, a hosszú szárakból pedig seprűt csináltak. Mostanság, amikor horgászni mentek, az apja katonai kulacsában forró vizet hozott magával a hideg ellen.

Egy november eleji reggelen Csunszu irtózatos torokfájással ébredt. Semmi étvágya sem volt, de egyébként se lett volna képes lenyelni semmit. Anyja az ablak elé állította az erőtlen őszi napsütésben, és a torkába pillantott. Csunszu mandulái megduzzadtak, és vörös-fehér csíkok borították őket. Hanna közölte a fiúval, hogy túl beteg ahhoz, hogy iskolába menjen, és bár Csunszu megpróbálta meggyőzni őt az ellenkezőjéről, vitatkozni sem igazán volt ereje. Egész nap kábán feküdt az ágyában. A csendet néha a távolból beszűrődő katonai indulók törték meg, máskor pedig recsegő hangosbemondók buzdították a polgárokat még nagyobb termelékenységre és éberségre.

Az iskola az osztály rangidős képviselőjét, Szo Theilt küldte el délután, hogy ellenőrizze Csunszu állapotát. Egyértelmű volt, hogy Csunszu nem lóg, hanem valóban beteg. A fertőzés terjedésétől tartó igazgató engedélyezte az otthonlétet.

Teltek a napok, Csunszu állapota pedig nem javult. Hanna végül lefizetett egy orvost, hogy látogassa meg őket. A férfi közölte, hogy Csunszunak antibiotikumra lenne szüksége, de egy darab sincs. Ami azt illeti, nem sokkal korábban rengeteg kínai gyártású antibiotikum érkezett az országba egy nemzetközi segélyprogram keretében, és a lakosság túlnyomó részéhez hasonlóan ugyancsak éhező orvos valószínűleg további fizetséget remélve hazudott.

Csunszu egyre furcsább és aggasztóbb tüneteket produkált. Lábán vörös kiütések jelentek meg, a bal térde feldagadt és borzasztóan forró lett, majd a fájdalom szűntével jobb lába ízületei dagadtak meg. Folyamatosan lázas volt és kimerült, de képtelen volt aludni. Éjszakánként szíve zakatolását hallgatta álmatlanul. Csunszu a láz elmúltával is túl gyenge volt az iskolához. Szo Theil újabb látogatást tett nála, és ezúttal egy másik fiú is vele tartott. Egy csokrot hoztak magukkal, amely a Kedves Vezetőről elnevezett kimdzsongilia virágból készült, és egy Csunszu osztálytársai által készített üdvözlőkártyát, amin ez állt: „Tisztelgünk Csunszu rendíthetetlen bátorsága és kitartása előtt, amelyet népünk Kedves Vezetőjétől tanult.”

Csunszu kétszer is elolvasta az üdvözlőkártyát, és a szemébe könnyek gyűltek. Osztálytársai nevei láttán, melyeket gondos munkával nyomtattak a kártya belső oldalára, heves önsajnálat öntötte el.

Népszerű, magabiztos fiú volt az osztályban, és a hosszú, üres napok végeláthatatlan áradata csak még jobban kimerítette. Hiányoztak a barátai. Könnyei láttán anyja megsajnálta, és Kang tanító segítségével elintézte, hogy a fiú az iskolába látogathasson.

*

A látogatásra kijelölt napon Csunszu az ebédszünet után érkezett meg az iskolába anyjával. Az épületbe lépve heves nosztalgia fogta el.

Ott volt a Kim-ir-szenizmus Oktatóterem, ahova csak különleges lábbelikben lehetett belépni; a játszótérre festett négyszög, ahol a légiriadó-gyakorlatokat tartották; és az a hely, ahol barátjával, Ri Szokcsonggal versenyzett, majd elcsúszott, és meghúzta a csuklóját. Anyja dühös hangja rángatta ki tűnődéséből.

– Ne hülyéskedj! – kiáltott rá.

Csunszu döbbenten meredt rá, majd hirtelen összerándult, mintha csak borzasztó hideg érte volna. Képtelen volt megállítani a lábából induló remegést, ami végigfutott az egész testén, és görcsbe rántotta a hátát.

Kang tanító épp ebben a pillanatban nyitotta ki az osztályterem ajtaját, meghajolt Csunszu anyja előtt, és betessékelte őket.

Az osztály egy emberként üdvözölte Csunszut.

A fiú boldogan hajolt meg, majd belekezdett gondosan megtervezett beszédébe, hogy megköszönje a virágcsokrot és az üdvözlőkártyát.

Ekkor kezdődött a nevetés.

Először csak egy fiú kuncogott a tenyere mögül, majd vihogása továbbterjedt, magával ragadta szomszédjait, és örvényként húzta a mélybe a terem közepén álló Csunszut, akiben bennszakadt a szó, és értetlenül bámulta osztálytársait. Fogalma sem volt róla, hogy min nevethetnek. Osztálytársai számára viszont egyértelmű volt, hogy Csunszu bohóckodik. A produkció teljesen meglepő volt tőle, de ettől csak még viccesebbé vált. A fiú vadul forgatta a fejét, a karjaival csapkodott, és remegő lábakkal tántorgott fel és alá. A fal mellől Csunszu anyja könnyes szemmel meredt a fiára, arca eltorzult a szégyentől.