Joss Wood

Higgy benne, és valóra válik

Janice Maynard

Két sebzett szív

Cathy Williams

Nyomozz és ölelj!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Joss Wood, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: How to Win the Wild Billionaire (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Janice Maynard, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Upstairs Downstairs Temptation (Harlequin Mills & Boon, Desire)

Magyarra fordította: Hulley Orsolya

© Cathy Williams, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: The Uncompromising Italian (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA GOLD 32. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-714-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Joss Wood

Higgy benne, és valóra válik

1. FEJEZET

Amint átadod nekem Olivia felügyeleti jogát, újra szívesen látlak a házamban.

Bay Adair leparkolt a levendulaszínű ház előtt Bo-Kaapban, kéttömbnyire Layla és Ali házától – amelyet nemrég megörökölt –, és levette a kezét a kormányról. Bosszantotta, hogy kissé remeg a keze. Még most, egy teljes nappal az apjával folytatott csúnya veszekedés után is feszült volt.

Apjának mindig sikerült megingatnia, rövid időre most is fontolóra vette az ajánlatát. A család utáni vágya kikapcsolta az érvelési képességét, de aztán beindult az agya. Semmi sem változott: az apja Oliviát használta fel, hogy megtörje az akaratát.

Mesteri manipulátor.

Csak akkor szeretlek, ha azt teszed, amit mondok.

Csak akkor szeretlek, ha azt hiszed, amit én hiszek.

Elátkozta az apját és a nézeteit.

Apja egyáltalán nem akarta Olivia felügyeletét – sem ő, sem az anyja nem törekedett látni az unokájukat az utóbbi hat hónapban, Layla halála óta. Az elárvult kislány csak eszköz az apja kezében, hogy őt irányítsa. Az ígérete, hogy szeretni fogja és megbocsát neki, csak csali volt.

Emlékeztető arra, hogy a szeretet mindig feltételekhez van kötve.

Bay megdörzsölte a halántékát, próbálta kimasszírozni a kezdődő fejfájást.

Elmosolyodott, amikor B mama elébük jött, szokás szerint bő, hosszú ujjú kaftánban, és a lila hidzsábban. Bay kiugrott a kocsiból, felszaladt a lépcsőn, és megpuszilta ráncos arcát.

– Köszönöm, hogy vigyázol rá.

B mama leintette.

– A dédunokám, persze hogy segítek. Tényleg beteg?

– Szerintem csak megfázott.

Miután évekig utazgatott a világban, és csak magára kellett vigyáznia, Bay úgy érezte, agyonnyomja az unokahúga iránti felelősség. Vajon mit gondolt a Layla és a férje, Ali, amikor őt jelölték ki gyámnak? Azt még megértette, miért nem a szüleit, de Ali rokonai szívesen befogadnák a kis Livet.

De nem, valamiért úgy döntöttek, hogy ő nevelje fel a lányukat, akinek semmi tapasztalata a gyerekekkel. Liv gyönyörű kislány volt fekete fürtjeivel, sötét szemével és világosbarna bőrével, ugyanakkor eleven és akaratos is.

Kimerítő volt egyedülálló anyának lenni.

– Miért mész be a Vane-be? – kérdezte B mama.

– Találkozom Digby Tempest-Vane-nel …

– A „vad milliárdossal”? Akinek viszonya azzal az opera-énekesnővel?

B mama összetévesztette Digbyt az apjával, a hírhedt és piszkosul gazdag nőcsábásszal, aki feleségével szinte naponta szolgáltatta a botrányokat a bulvársajtónak.

– Nem, az énekesnővel az apjának volt viszonya – felelte Bay.

A sajtó azért nevezte Digbyt vad milliárdosnak, mert imádta a sebességet, az adrenalint és a kalandot – és természetesen megrögzött agglegény volt.

B mama még mindig a magyarázatra várt.

– Emlékszel Brinre és Abigailre?

Az asszony bólintott.

– Brin eljegyezte magát Radd Tempest-Vane-nel, Abigail pedig Raddnek dolgozik. Néhány hete szóltak, hogy Digby belsőépítészt keres.

Bay nem volt különösebben bizakodó a találkozót illetően. Valójában időpocsékolásnak tartotta, a maga és a férfi szempontjából is: nem hitte, hogy ő, a kezdő, meg tudna felelni Digby magas elvárásainak.

Viszont ez volt az egyetlen esélye, hogy pénzt keressen azzal, amit szeret csinálni. A megtakarításai fogytán voltak; Layla és Ali házát ugyan megörökölte, de pénzt nem sokat hagytak rá. Ha nem tud belsőépítészként dolgozni, akkor mérnökként kellene elhelyezkednie, és ahhoz nagyon nem fűlött a foga.

A Tempest-Vane-féle megbízás újra életet lehelne senyvedő bankszámlájába, ráadásul újabb ajtókat nyitna meg előtte.

Legalább meg kell próbálnia.

Kivette Oliviát a gyerekülésből, bevitte B mama házába, még egyszer megköszönte a segítséget, és visszaszállt a kocsiba.

Negyedórával később rákanyarodott a Vane Hotel tölgyfákkal szegélyezett felhajtójára. Az ősfák ágai összeértek a felhajtó fölött, afféle természetes alagutat képezve, a szálloda mögött impozánsan magasodott az Asztal-hegy. A szálloda több mint száz éve a nyugalom és elegancia oázisa volt Fokváros közepén. Nemesemberek és hírességek hajtották itt álomra a fejüket, konferenciatermeiben és bárjaiban nagyiparosok kötöttek üzleteket.

Bay leparkolt és körülnézett. Színes virágágyások, gondosan nyírt bokrok, élénkzöld pázsit. Azt olvasta, hátul díjnyertes rózsakert, szökőkutak és kovácsoltvas pavilonok is vannak. Mint minden hatcsillagos üdülőhelyen, itt is voltak fűtött medencék, teniszpályák, modern edzőterem személyi edzőkkel, spa részleg, butikok és fodrászat.

Fényűző, romantikus, kultikus.

Mit keres őr itt?

Pénz, bébi.

Oké. Rendben. Most, hogy már itt van, legjobb túlesni rajta.

Digby Tempest-Vane-nek kóválygott a feje a kialvatlanságtól.

Valahányszor valami megváltozott az életében – mint most is –, minden éjjel ugyanaz a rémálom kísértette. Már tizennégy éves kora óta.

Újra megjelent előtte a kép, ahogy az öccse, Radd sima fekete koporsóját – mely pontosan olyan volt, mint annak idején Jacké – leeresztik a mély, sötét gödörbe.

Összeszorította a szemét. Hogy megnyugodjon, elővette a mobiltelefonját, és felhívta Radd számát – de csak az üzenetrögzítő jelentkezett.

Csalódottan nyomta ki a készüléket. Testvérek voltak, üzlettársak és legjobb barátok, de néhány hete a kapcsolatuk háttérbe szorult Radd és Brin románca miatt. Szívből örült Radd boldogságának, de elhanyagolva érezte magát.

Digby odalépett tágas irodájának ablakához, ahonnan pompás kilátás nyílt az Asztal-hegyre, tenyerét az üveghez szorította, és arra intette magát, hogy ideje abbahagyni a gyerekeskedést. Radd szerelmes, boldog, és csak ez számít. Ha most nincs annyit mellette, mint régen, és ő ettől kicsit magányos, az az ő problémája, nem Raddé.

Felsóhajtott, megfordult, és szemügyre vette az asztalát elborító rendetlenséget. Miután nyélbe ütötték a botswanai gyémántbánya felvásárlását, Radd és Brin egy hónapra elrepült a Maldív-szigetekre – ami azt jelentette, hogy Digbynek kellett átvennie öccse feladatait a Tempest-Vane-vállalatcsoportnál.

Túlhajszoltnak érezte magát. Le kellett volna mondania a találkozót Brin barátnőjével. Egy ismeretlen belsőépítész úgyis aligha fogja megérteni a felújítással kapcsolatos elképzeléseit. Ő nem jót vagy nagyszerűt akart, hanem meséset, egyedit, a lenyűgöző elegancia és a meghittség keverékét. Azt akarta, hogy a Vane a világ egyik legjobb szállodája legyen.

Az órájára pillantott. Már késő lemondani: úgy van megbeszélve, hogy öt perc múlva találkoznak az előcsarnokban ezzel a… mi is a neve?

Begombolta az inggallérját, meghúzta a nyakkendője csomóját, megigazította a nyakkendőtűt, és elhagyta az irodát.

– Muzi Miya-Mathews kérdezi, van-e öt perce a számára. – Monica, a személyi asszisztense felnézett rá gépelés közben. – A déli teraszon várja.

Muzi kivételesen magas, jó felépítésű férfi volt, akit nehéz lett volna eltéveszteni.

– Triple-M – köszöntötte Digby az iskolai becenevén.

Muzi röviden megölelte.

– Hogy vagy?

– Jól. Nyakig a káoszban. Öt perc múlva megbeszélésem van, úgyhogy nem érek rá sokáig. Mi szél hozott?

– Új borászt keresek a Tangle Vinesnak. – Muzi savanyú képet vágott. – Már hét jelentkezőt meginterjúztattam, de egyik se felelt meg. Elhatároztuk, hogy megvesszük a Saint Urbant, és azt akarom kérdezni, össze tudnál-e hozni a tulajdonosokkal.

A Saint Urban Borászat Digby anyjáé volt, s amikor a szülei két évvel ezelőtt meghaltak, a birtok az asszony vagyonkezelői alapjához került, melynek sem Digby, sem Radd nem volt kedvezményezettje.

– Sajnálom, de még mindig nem tudjuk, ki az.

Szüleik, Gil és Zia örököse nemcsak Saint Urbant, hanem egy műkincs- és autógyűjteményt, számos ingatlant és kövér bankszámlákat is kapni fog. Digby keserű volt, és teljes joggal: nehéz lenyelni, hogy több nemzedék kemény munkájának gyümölcse egy idegen kezére száll. Gil és Zia valahogy nem érezték át a családi kötelékek fontosságát.

Megint az órájára nézett. Megígérte Muzinak, hogy majd jelentkezik, aztán sietett az előcsarnokba.

Alighogy belépett, a bár bejáratánál, egy virágcserép mellett fehér-barna plüssfigurát vett észre a földön. Felvette, és rájött, hogy ez egy lajhár. Fura, de aranyos.

Épp készült leadni a recepción, amikor egy fiatal nő viharzott be az előcsarnokba. Aranybarna haja hátra volt kötve, arca tündérszerű. Magas arccsontja volt, sok szeplője és széles, érzéki szája. Karcsú, de formás volt, hosszú lábakkal, és majd kicsattant az energiától.

Tekintetével a padlót pásztázta, mintha keresne valamit. Digbyt csalódás fogta el. Ha a plüsslajhárt keresi, az azt jelenti, hogy gyereke van. Kár, mert szívszorítóan szép a maga visszafogott módján. A szexi és az aranyos megejtő keveréke.

Amikor a nő megérezte, hogy őt nézi, felemelte a tekintetét, és arca rögtön kisimult. Megigazította a válltáskáját, és tétován odalépett hozzá.

– Azt hiszem, magánál van a lajhárom.

A hangja mélyebb volt, mint amire Digby számított, szexin rekedtes.

– Megpróbált belógni a bárba. Attól tartok, alkoholproblémái vannak.

A nő elmosolyodott, kivillant szabályos, fehér fogsora.

Amikor Digby odaadta neki a lajhárt, összeért az ujjuk, és Digby karját bizsergés járta át a karját. Hűha. Ilyen is régen fordult elő, hogy már az első percben vonzódjon egy nőhöz. Igyekezett semleges arcot vágni, kezét zsebre dugta.

– Gyakran hord magánál részeges plüssállatokat?

– Nem. Csak korábban ideértem, és kicsit körülnéztem, biztos kiesett a zsebemből. Hála az égnek, hogy megtalálta. Ő Bolyhos, és fontos családtag.

– Fiú vagy lány? – kérdezte Digby.

El kellene mennie, semmi értelme tovább húzni ezt a beszélgetést. Még ha nem is él párkapcsolatban ez a nő – aminek kicsi a valószínűsége –, ő nem kezd olyannal, akinek gyereke van. Az olyan nőket szerette, akikkel beülhetett egy italra késő este, kocoghatott a tengerparton kora reggel, akik bármikor el tudtak vele utazni hétvégére, vagy akik meztelenül nyitottak neki ajtót. Szerette, ha a nő teljes figyelmét neki szenteli, márpedig egy kisgyerekes anyánál az ilyesmi esélytelen.

– Lány. Olivia… Liv. Hároméves, és imádja Bolyhost. Szerintem most épp tombol, amiért nem találja.

– Segíthetek, uram? – sietett felé Benoit, a portás, és végigmérte a nőt.

A fekete nadrág és az egyszerű, világos rózsaszín póló láthatóan olcsó üzletből származott, a cipője kopott volt az orránál, és öt percnél többet nem tölthetett sminkeléssel.

És mégis szebb volt, mint a legtöbb modell vagy színésznő, akikkel Digby randevúzni szokott.

– Kérem, kövessen, kisasszony, talán segíthetek – szólt Benoit kimérten.

– Hagyja csak, Benoit, köszönöm – mondta Digby határozottan.

A portás habozott egy pillanatig, majd egy bólintás és meghajlás után visszavonult.

Amint hallótávolságon kívülre került, Digby belenézett a nő konyakszínű szemébe. Tényleg kihagyott a szíve egy ütemet? És kiment a fejéből a kérdés, amit fel akart tenni neki.

– Egyébként Digby Tempest-Vane vagyok.

– Én Bay Adair.

Bay Adair… Illik hozzá ez a szokatlan név.

– Találkozója van valakivel? – kérdezte Digby.

A nő értetlenül nézett rá.

– Igen, magával. A felújításról akarunk beszélni.

A fenébe. Brin barátnője.

– Ja, igen.

Bolondját járatja vele az élet: előbb rémálmokat küld neki, aztán meg egy olyan nőt, akit nem kaphat meg.

De hála istennek van benne gyakorlata, hogy az élet arcába nevessen.

2. FEJEZET

Bay alig tudott lépést tartani Digby Tempest-Vane hosszú lépteivel, ahogy követte az előcsarnokon át.

Digby magas volt, százkilencven centi körül, és széles vállú. A haja, melyet oldalt rövidre vágva viselt, sötétbarna volt, a szeme ragyogó kék. Baynek tetszett a szögletes állkapocs a háromnapos borosta alatt, az egyenes orr és az érzéki száj.

El kellett ismernie, hogy rendkívül vonzó férfi.

Bekísérte a fényűzően berendezett irodába, levette méretre szabott zakóját, és meglazította a nyakkendőjét.

– Üljön le – mondta, és lehuppant a főnöki székbe az íróasztala mögött.

Ahogy nyújtózkodott, a finom pamuting megfeszült széles mellkasán és bicepszén. Baynek kiszáradt a szája. Az egyik legjobb férfitest, amit valaha látott, ez nem is kérdés.

Digby leengedte a karját, és vállat vont.

– Bocsánat, csak éjjel kicsit elfeküdtem magam.

Bay bólintott, és inkább nem akarta elképzelni az ágyban. Egyedül volt vajon? És meztelenül aludt? Mekkora lehet az ágya?…

Adair! Ne már!

Digby összekulcsolta a kezét a hasán. Nyilván kockahas, futott át Bay fején, s ahogy a férfi ráfüggesztette ragyogóan kék szemét, azon tűnődött, vajon a csókjai is olyan intenzívek-e, mint a tekintete.

Vagy a szex vele.

Pedig ritkán szokott férfiakra és csókolózásra gondolni. Az utóbbi években független életet élt, egyetlen férfi sem tudta magához kötni: nem merte kockára tenni a szívét, amelyet már az apja is összetört.

Óvatos volt – túlságosan is óvatos.

Most mégis egyfolytában azon járt az agya, hogy nézhet ki Digby meztelenül.

A fene vinné el. Remélte, hogy nem pirult el.

Elfordította a szemét, és erőnek erejével más irányba terelte a gondolatait.

– Elmondja, mik az elképzelései a felújítással kapcsolatban?

Büszke volt rá, hogy szilárd és tiszta a hangja. Néha jól jött, hogy megtanulta elrejteni az érzéseit a szülei előtt.

Digby átnyújtott neki egy dossziét.

– Itt vannak a méretek és a fotók. Később megnézheti őket.

Bay bólintott, és betette a dossziét a vázlatfüzetébe.

Digby hátralökte a széket, és kényelmesebb pózba helyezkedett.

– Valami olyasmit szeretnék, ami pihentető, de kifinomult, hangulatos, de elegáns. Nem rusztikus, nem minimalista, nem avantgárd…

Bay keze végigsimított a vázlatfüzetén.

– Mivel nem lehet mindent egyszerre megcsinálni – folytatta Digby –, az első fázisban a báltermet, a nászutaslakosztályt és a kávézót szeretném átalakítani. A második fázisban jöhetnek a konferenciatermek, az előcsarnok és az összes többi közös helyiség, a harmadik fázisban pedig a szobák. Hogy egységes legyen a kép, mindhárom fázisért ugyanaz az ember felel. Ha jóváhagytam a terveket, maga nekilát a munkának. Szívesen adok előleget, de a bútorokat, műalkotásokat és kiegészítőket meg az embereket maga fizeti. Ha elkészült, és meg vagyok elégedve, megkapja a teljes honoráriumot.

Digby monoton hangon beszélt, mintha mindezt már százszor elmondta volna. És Baynek minden reménye elszállt, hogy megkapja a munkát.

Hatalmas projekt volt, jóval nagyszabásúbb, mint gondolta. Rengeteget kereshetne vele, de előbb pénzt kellene befektetnie, és neki az nincs. A világutazó életmód hátránya, hogy nem volt hitelképes, még kisebb kölcsönt sem kapna egyik banktól sem.

Vett nagy mély levegőt vett, és hátradőlt a székben.

– Ne kerülgessük a forró kását, Mr. Tempest-Vane…

– Szólítson Digbynek.

– …Izgalmas projekt, de nem én vagyok a maga embere. Nekem nincs elég tapasztalatom egy ilyen szintű munkához, de még ha lenne is, az anyagi lehetőségeimet ez meghaladja. – Bay felállt és vállat vont. – Úgyhogy nem is vesztegetem tovább az idejét.

Digby egy darabig bámult rá, majd ő is felállt.

– Értékelem az őszinteségét. Köszönöm.

– Most már elmondhatja Brinnek, hogy beszéltünk.

Digby fanyarul mosolygott.

– Folyton kérdezgeti, hogy találkoztunk-e már. Most már felelhetek igennel.

Kösz a próbálkozást, Brin.

Bay arra számított, hogy a férfi egyszerűen kikíséri az irodából, ehelyett felvette a zakóját, és így szólt:

– Nincs kedve megnézni a báltermet? Van még egy kis időm a következő megbeszélésig, és jólesne járni egyet.

Bay az ajkába harapott. Mennie kéne, Liv valószínűleg rekedtre kiabálta magát, amiért nem találja a lajhárját. De fél év óta alig jutott magára ideje, és nem beszélt egy jót egy felnőtt emberrel, nemhogy egy vonzó férfival. És persze érdekelte is a híres szálloda…

Ki kellett volna kísérnie, és folytatni a munkát, gondolta Digby a lift felé menet. Időpocsékolás megmutatni neki a báltermet.

De nem akarta, hogy máris véget érjen ez a találkozó.

Talán azért, mert még soha nem találkozott ilyen nővel. Visszafogott, de nem meghunyászkodó, udvarias, ugyanakkor közvetlen. És ami még újdonság volt: úgy tűnt, nincs rá semmilyen hatással. A legtöbb nő rögtön bevetette a bájait: a hajával játszott, a szempilláját rebegtette. Mivel Radd már nem volt facér, ő lett a legkeresettebb agglegény egész Dél-Afrikában.

Minél tovább volt Bay Adair közelében, annál jobban elvarázsolta ez a nő. A szemöldöke ívelt volt, és néhány árnyalattal sötétebb, mint őzbarna csíkokkal tarkított haja. A felső ajka keskeny, az alsó telt volt, a nyaka karcsú, a feneke és a melle formás. Orrát, arccsontját szeplők pettyezték, és Digby elképzelte, hogy a vállát és a hátát is elborítják mindenütt, ahol a nap a bőrét érte.

Éteri jelenség volt, egészen más, mint a stílusos, vonzó nők, akikkel randevúzni szokott, és akik pontosan tudták, hogy csak néhány órányi szórakozásra és közös élvezetre számíthatnak tőle.

Mert a szívét Digby sohasem tette kockára.

Beléptek a bálterembe. Bay körbesétált, s miután alaposan szemügyre vett mindent, így szólt:

– Hm. Elég jellegtelen. Semleges és…

– Unalmas?

– Igen, ez a jó szó.

Bay az ajkába harapott, és Digby arra gondolt, vajon milyen lehet az íze. És nagyon nem tetszett neki, hogy ilyeneken jár az esze.

– A fény szuper, és a mérete is fantasztikus – folytatta Bay.

Digby megpróbálta az ő szemével nézni a termet, és kénytelen volt igazat adni neki. A mennyezetet stukkók díszítették, az ablakok a mennyezettől a fényesre csiszolt fapadlóig értek, de tényleg hiányzott belőle valami.

A szülei itt tartották az esküvőjüket. Három hónappal később apja átvette a Tempest-Vane Holdings vezérigazgatói posztját, és elkezdte kifosztani a céget. Húsz évvel az esküvő után a Tempest-Vane csődöt jelentett. Zia és Gil azonban a legcsekélyebb lelkiismeret-furdalást sem mutatták, és továbbra is pazarló életmódot folytattak.

Bay megköszörülte a torkát, és oldalra billentette a fejét.

– Maga nem szereti ezt a termet – állapította meg.

A termet szerette Digby, csak az emlékeket nem.

Friss levegőre volt szüksége; az egyik üvegezett dupla ajtóhoz ment, és kilépett a tágas erkélyre, ahonnan a dédanyja által létrehozott rózsakertre lehetett látni. A korlátnak dőlt, és meglegyintette Bay parfümje, amikor a nő melléje lépett.

– B mamának tetszene – mondta Bay, elnézve a káprázatos rózsakertet.

– Az ki? – fordult felé Digby, csípőjével a korlátnak támaszkodva.

Bay finoman elmosolyodott.

– Bella Samsodien. A lajhár tulajdonosának dédnagymamája. – Úgy nézett Digbyre, mintha mérlegelnie kellene, mennyit akar elárulni neki, aztán megvonta a vállát. – A nővérem és a férje meghalt fél éve autóbalesetben, és én lettem Olivia gyámja.

Tehát a nővére gyerekét neveli, állapította meg Digby. Bezzeg az ő szüleit még a saját fiaik nevelése sem érdekelte…

Látta a feszült vonást Bay szája körül.

– Részvétem. Én is elvesztettem a bátyámat, tudom, milyen nehéz.

Bay bólintott.

– Hiányoznak, de szerencsére itt van Liv. Ő csodálatos. B mama is imádja. Az ő lánya meghalt az unokája születésekor, ő nevelte fel. – Szomorú kifejezés ült ki az arcára. – Annyi mindent elveszített… nem is tudom, hogyan tudta magát túltenni rajta.

Úgy, hogy nem volt más választása.

– Kedveli őt.

– Igen. Nagyszerű ember. Nehéz volt feldolgoznom Layla halálát és azt, hogy hirtelen lett egy gyerekem, akiről gondoskodnom kell. Semmit se tudtam a gyerekekről, nem is érdekeltek.

Bay a zsebébe nyúlt, elővette a mobiltelefonját, és hüvelykujjával végigsimított a kijelzőn.

– Ő az.

Sötét fürtös, nagy kerek szemű, barna bőrű kislány. Aranyos.

Digby csodálkozott, hogy Bay miért nem említi a saját szüleit. Látta, hogy bezárkózik; nyilván úgy érezte, túlságosan megnyílt neki. Pedig ő még többet akart tudni róla.

Kár, hogy többé nem látja…

– Mennem kell. – Bay a füle mögé tűrte a haját. – Biztos sok dolga van.

– Mielőtt elmegy, szeretnék még mutatni valamit.

Bay a homlokát ráncolta.

– Egy másik termet?

– Nem. – Digby átsétált az erkélyen, aztán az épület sarkánál hátralépett, és előreengedte Bayt.

Ahogy remélte, a nő meglepve kapkodta a levegőt. Digby odalépett mellé, és vele együtt gyönyörködött a szálloda fölé magasodó Asztal-hegy fenséges látványában.

– Ez elképesztő – mondta Bay.

– Az egyik legkorábbi emlékem, hogy itt állok, és nézem a hegyet. Mikor az öcsémmel eldöntöttünk, hogy visszaszerezzük a Tempest-Vane-ingatlanokat, ragaszkodtam hozzá, hogy a szálloda legyen az első, amiért megküzdünk.

Bay szexi ajkén mosoly bujkált.

– Küzdelem volt?

– Olyan ajánlatot tettünk a tulajnak, amit nem tudott visszautasítani, így viszonylag könnyen ment a dolog. Nem úgy, mint azzal a nyomorult bányával…

Miért fecseg ennyit?

– Az egy rémálom volt.

– Érdekesen hangzik – ragyogtatta rá a mosolyát Bay, és Digbynek meg kellett kapaszkodnia a korlátban.

Aztán a száját nézte, és megint azon tűnődött, milyen lehet az íze. És vajon a szeme ragyog vagy elsötétül a szenvedély pillanataiban? És vajon végighúzná-e hosszú ujjait a nyakszirtjén, hogy aztán a hajába mélyessze őket?

Nem hagyhatja elmenni anélkül, hogy ne tudná meg.

Lassan előrehajolt. Bay szája elkerekedett – az izgalomtól? vagy a meglepetéstől? Mivel nem húzódott el, és nem is lökte el magától, Day az ajkára szorította a száját, hüvelykujjával végigsimított az arcán. Milyen puha a bőre.

Az ajka olyan volt, mint egy felfedezésre váró táj, csábító és érzéki. Óvatosan karcsú derekára tette a kezét, és gyengéden magához húzta Bayt, meglepődve, milyen jól illeszkedik egymáshoz a testük. Érezte, hogy Bay feszült, ezért nyugtatóan megsimogatta a hátát. Fokozatosan növelte a nyomást Bay ajkán, míg meg nem nyílt, s mikor Bay bebocsátást engedett neki, olyan volt, mintha drog hatása alá került volna. Remegett és szédült, egyszerre volt forró és hideg…

Bay ellazult, és halk hangot hallatott; ujjait Digby hajába csúsztatta, végigsimított a nyakán és a lapockáján. Digby felemelte az egyik kezét, élvezte, ahogy Bay mellbimbója a tenyerének feszül…

Ekkor Bay összerezzent, és ijedten nézett fel rá.

– Mit csinálsz?

Ugyanolyan bizonytalannak látszott, amilyennek Digby is érezte magát.

– Csókolózom a napsütésben?

– Mennem kell. – Bay felvette a táskáját és a mappáját.

Digbyt annyira elvarázsolta az ölelés, hogy észre sem vette, amikor Bay elejtette őket.

Miért ez a nő? És miért most?

Ha egy vacsoráról és egy kis hancúrozásról volt szó, legalább tucatnyian álltak bármikor rendelkezésére. Vagy felszedhetett valakit egy klubban, vagy ha lusta volt, akár egy vendéget a szálloda bárjában.

Bay Adair viszont nem az a típus, aki puszta szórakozásból szexelne.

Most zavartan rámosolygott Digbyre.

– Remélem, találsz embert a felújításhoz. Csak nehogy az előcsarnokból merítsen ihletet.

– Mi a baj az előcsarnokkal?

Bay összeráncolta az orrát.

– Rideg. Egy múzeumra vagy egy művészeti galériára emlékeztet.

Bay megérintette a karját, lábujjhegyre állt, és puszit nyomott az arcára.

– Köszönöm, hogy időt szakítottál rám. Kitalálok egyedül.

Aztán ajkát a férfi ajkára szorította, mintha még egyszer meg akarná ízlelni.

– Ég veled, Digby Tempest-Vane.

3. FEJEZET

Bay berohant az első női mosdóba, ami az útjába került. Szerencsére egyedül volt odabent. Mindkét kezével a mosdókagylót szorongatta, és a tükörbe bámult. Kipirult arca és csillogó szeme láttán elfintorodott.

Az ajkához emelte ujjait. Vörös volt az ajka, látszott, hogy csókolózott. Jó érzés volt. Mint a viasz, úgy olvadt el pillanatok alatt Digby karjaiban, és teljesen elfelejtette, hol van…

És hogy ki ő.

Nem volt sok szeretője – egész pontosan kettő –, de elég férfit csókolt már ahhoz, hogy megállapítsa, Digby Tempest-Vane nagymestere a műfajnak. Ez volt élete legjobb csókja.

És alighanem egy jó darabig az utolsó is.

Kár.

Hideg vizet fröcskölt az arcába. Össze kellett szednie magát, de a gondolatai folyton az iménti élményhez kalandoztak. Digby karja közt biztonságban érezte magát. Ez az ölelés régóta nem tapasztalt érzéseket keltett benne.

Ezért vette le a lábáról Digby? Mert nagy és erős? Ő pedig biztonságban akarta érezni magát? Védelmezőt keresett, valakit, aki megöli helyette a sárkányt?

Badarság! Független, talpraesett nő, aki maga is jól bánik a karddal. A kapcsolatoknak – főleg a szerelemnek – ára van, és az mindig túl magas.

Megcsörrent a mobilja… ismeretlen szám.

– Miss Adair, a nevem Bradbury, én vagyok a szülei jogi képviselője. Azért hívom, hogy tájékoztassam, a szülei igényt tartanak Olivia Jane Samsodien felügyeleti jogára.

Bay ismét a tükörbe nézett – arca fehér volt, mint a fal, ajka vértelen.

Ez nem lehet igaz!

Kéretlen emlékek törtek felszínre. Hosszú ideig ő volt apja mintagyereke, aki vígan visszamondta apja macsó nézeteit. Aztán az internátusban megismerkedett a lelki társával, Busival. Amikor a szülei megtiltották neki, hogy meghívja barátnőjét a házukba, méghozzá Busi bőrszíne miatt, az apja ellen fordult, és szemére vetette rasszizmusát. Büntetésül apja megvonta tőle a szeretetét, onnantól már csak a testvéreinek jutott belőle.

Bay úgy érezte magát, mint levél a szélben. Megküzdött a szabadságáért, a jogáért, hogy a maga feltételei szerint élhesse az életét. Soha nem fog szerelembe esni, mert jobb a szerelmet és a szeretetet eleve meg sem kapni, mint aztán újra elveszíteni.

Megrázta a fejét. Torka elszorult, mellkasára mázsányi súly nehezedett.

Nem fogja hagyni, hogy unokahúga olyan közegben nőjön fel, ahol elnyomják az önálló gondolkodást, és ahol intolerancia uralkodik. Oliviának úgy kell élnie, hogy maga találhassa meg az útját; maga dönthesse el, miben higgyen, és miben ne.

Tudnia kell, hogy erős, és hogy mindig szeretni fogják.

És hogy ez a szeretet feltétel nélküli.

Digby lazán markolta Maseratija kormányát. Néhány hónappal ezelőtt, a harmincötödik születésnapjára vásárolta a luxusterepjárót. Élvezte a motor zúgását, a remek kormányozhatóságot, a felszereltséget.

Az anyósülésre pillantott, melyen ott hevert Bolyhos, a lajhár.

Bay Adair rémült üzenetet hagyott a céges üzenetrögzítőn. Másodszor is elvesztette Bolyhost – most az erkélyen, ahol csókolóztak.

Digby elküldhette volna valakivel, de nem: újra látni akarta Bayt.

Hamarosan meg is érkezett a bo-kaapi házhoz, és becsöngetett.

– Na végre – mondta Bay ajtónyitás után, és kikapta kezéből a plüssállatot. – Van fogalma róla, min mentem keresztül?

Kimerültnek látszott. A szeme vörös volt – talán sírt? –, az arca sápadt. Bő pamutnadrágot és ujjatlan felsőt viselt, amely kiemelte karcsúságát.

Mielőtt Digby bármit is felelhetett volna, érezte, hogy valami a combjának csapódik. Lenézve mélyfekete hajat látott, lábára két apró kar fonódott. A kislány felzokogott, s ahogy felpillantott rá kerek, könnyes szemével, Digbynek elakadt a lélegzete.

Olivia mindkét karját felé nyújtotta, és Digby, aki pedig kerülte a gyerekeket, felemelte és a csípőjére ültette. A zokogás abbamaradt, amikor Bay odaadta neki Oliviának. A kislány magához szorította, fejét lehajtotta Digby vállára, és szopni kezdte a hüvelykujját.

– Na látod, megkerült – mondta Bay.

Kinyújtotta a kezét Olivia felé, hogy átvegye Digbytől, de ő megrázta a fejét, és visszahajtotta Digby vállára.

– Fáradt vagyok, Bay mami.

– Nem is csoda – mondta Bay. – Ideje lefeküdni, picim.

Újra a kezét nyújtotta a kislány felé, de ő megint a fejét rázta.

Digby megpaskolta a hátát.

– Vissza kellene menned a mamához…

De Olivia a nyakára fonta karjait, és teljes erejéből megszorította.

– Ne! Maradj!

Bay grimaszt vágott.

– Sajnálom. Nincs jól, eléggé náthás.

Szuper: takony és könnyek, pont ez kell nekem, gondolta Digby. Szerencsére tökéletes egészségnek örvendett, és soha nem kapott el semmit. Nem tudta, mi mást tehetne, hát finoman tovább simogatta Olivia hátát. Egy perccel később hallotta, hogy a gyerek felsóhajt, és érezte, hogy a kis test egyre nehezül.

Felvont szemöldökkel Bayre nézett, aki elégedetten viszonozta a tekintetét.

– Alszik – suttogta, aztán intett neki, hogy kövesse.

Bementek egy kicsi, csupa fehér és rózsaszín szobába, és Digby lefektette Oliviát az ágyra. Ő oldalra fordult, összeszorította a lábát, és aludt tovább. Bay betakarta egy könnyű takaróval, adott egy puszit a fejére, és mindketten kiosontak a szobából.

A folyosón Bay lehunyta a szemét, és úgy mozgatta az ajkát, mintha buzgón imádkozna.

– Innom kell valamit. – Bevezette Digbyt a kis nappaliba.

A halvány rózsaszínű falakat tengeri tájak képei díszítették, valamint egy bekeretezett fotó, amelyen egy barna bőrű férfi egy gyönyörű, homokszínű hajú nőt tart a karjában. Digby rögtön észrevette a hasonlóságot a nő és Bay között.

– Menjünk ki a verandára – javasolta Bay. – Úgy alszik, mint a bunda, de nem akarok kockáztatni.

Digby ölni tudott volna nyolc óra alvásért. Jack halála óta soha nem aludt néhány óránál többet egyhuzamban. És újabban Radd temetéséről álmodott.

Ami nem éppen pihentető.

Kint a verandán gyógynövények illata töltötte be a levegőt. Bay rámosolygott, és intett neki, hogy üljön le.

– Bocsánat, ha bunkó voltam, de rémes napom volt. Köszönöm, hogy elhozta Liv kedvenc plüssfiguráját. – A következő szavak voltak azok, amiket most igazán hallani akart. – Kér valamit inni?

Digby leült, bólintott, kinyújtotta a lábát, és bokánál keresztbe tette.

– Whisky, bor?

– A whisky nagyszerű lenne, köszönöm.

Bay visszament a házba, csípője ide-oda ringott. Hogy elterelje figyelmét a nadrágjában mozgolódó izgalomról, Digby belelapozott az asztalon fekvő vázlatfüzetbe. Amikor felismerte a képet, kiegyenesedett. Elnagyolt vázlat volt a Vane bálterméről.

Hirtelen élesen beszívta a levegőt.

Pont ilyet akar! Bay valahogy a kevés információ ellenére is pontosan ráérzett az elképzelésére. Továbblapozott, és a többi rajz is éppúgy tetszett neki.

– Lenyűgözőek a vázlatai – mondta, mikor Bay kijött a verandára, és átnyújtotta neki a whiskyt.

Aztán Bay leült vele szemben, és nagyot kortyolt a borából.

– Kellett egy kis lazítás délután, úgyhogy firkálgattam egy kicsit.

– Imádom. Nagyszerű. – Digby megkocogtatta a füzetet a mutatóujjával. – Pontosan ezt akarom.

Majdnem annyira, mint Bayt magát.

Bay szeme tágra nyílt.

– Komolyan?

– Komolyan – bólintott Digby.

Öröm suhant át Bay arcán, szeme felragyogott, de egy pillanat múlva ismét elhalványult a ragyogás. Az ajkába harapott, és elfordította a szemét.

– Köszönöm.

Digbynek felszaladt a szemöldöke. Miért vág Bay olyan arcot, mintha ő épp kipukkasztotta volna a kedvenc lufiját?

– Épp munkát próbálok ajánlani magának.

Bay felállt, elfordult, a mellkasához szorította a borospoharat.

– Persze, szeretném ezt a munkát… – Megdörzsölte homlokát az ujjbegyeivel, és összeráncolta az orrát. – Őszinte leszek önnel, Mr. Tempest-Vane.

– Csókolóztunk, úgyhogy szerintem tegeződhetünk.

Bay elpirult, Digby pedig igyekezett elrejteni a mosolyát. Nem is tudta, mikor látott utoljára nőt elpirulni. Tetszett neki.

Bay mintákat rajzolt a kövezetre a lábujjaival.

– Nincs elég tapasztalatom egy ekkora projekthez… A terveket el tudom készíteni, de a munkálatokat levezényelni, az nem megy, és nem csak a pénz miatt. Eddig csak kisebb munkákon dolgoztam…

– Mennyire kicsiken? – szakította félbe a férfi.

Bay grimaszolt.

– Néhány gyerekszoba és pár nappali.

Ez több mint tapasztalatlanság.

– Igazából csak tanácsokat adtam a baráti körömben, hogy miket vegyenek, meg lefestettem a falakat és átrendeztem a bútorokat – vallotta be Bay.

Nagyszerű.

– Jelentkeztem állásokra, de senkit nem vesznek fel. Te voltál az utolsó esélyem, hogy azt csinálhassam, amit szeretek. De tudom, hogy nem vagyok alkalmas a munkára.

Visszaült az asztalhoz, és visszarakta a színes ceruzákat a dobozba.

Digby megbűvölten figyelte. Olyan más ez a nő. Különleges, varázslatos.

Bay az asztalra fektette a karját, és ujjaival a csupasz karján dobolt.

– Egy szó mint száz: egyszerűen nem vagyok abban a helyzetben, hogy neked dolgozzak.

Digby az ajkához emelte a poharát, a whisky végigfolyt a torkán. Nem engedheti meg magának, hogy tapasztalatlan embert bízzon meg a projekttel. A munkálatokat gyorsan el kell végezni, méghozzá úgy, hogy minimális kellemetlenséget okozzanak a vendégeknek. Olyan emberre van szüksége, aki mindent átlát és kézben tart, a munkásoktól kezdve a szállítócégekig.

Bay nem a megfelelő ember.

Ezernyi gondolat suhant át az agyán. Felállt, és fel-alá kezdett járkálni az asztal mögötti keskeny fűsávon.

– Ha te kapnád a munkát, mivel kezdenél?

– Részletesebb vázlatokat készítenék, és képeket gyűjtenék az odaillő bútorokról. Elég pedáns vagyok, szóval mindennek tökéletesnek kell lennie…

Még beszélt vagy két percig, nagyon meggyőzően.

Digby gondolkodott egy sort, majd így szólt:

– Csinálhatnánk együtt.

– Hogy mi?

– Te lennél a tervezőm, de én vezénylem le a projektet. Én adom a pénzt, én szerzem a csapatot.

Bay szeme tágra nyílt és csillogott, de öröme hamar elszállt.

– Nagyon jó lenne, de nem hiszem, hogy belefér.

– Miért? Sokat kereshetnél vele, és lenne referenciád. Utána rengeteg ajtó megnyílna előtted.

– Tudom, és köszönöm az ajánlatot, de ez nem ilyen egyszerű. – Bay felpattant. – Lehetek őszinte?

– Csak rajta.

– Annyira beleéltem magam, hogy nem gondoltam át mindent. Gondolom, szorosak lennének a határidők, nem?

– Persze. Ha bezárjuk a szálloda egyes részeit, az bevételkiesést jelent.

Bay elhúzta a száját.

– Pont ez a probléma. Én nem tudok egész nap dolgozni. Gondoskodnom kell egy gyerekről, aki fél éve vesztette el a szüleit, és szorong az újabb veszteségtől.

A fenébe is, Oliviáról teljesen megfeledkezett. Digby jól emlékezett, mit érzett, amikor elveszítette Jacket, és nagyon is meg tudta érteni Olivia félelmét Bay elvesztésétől. De nem akart lemondani Bay tehetségéről; ki tudja, mennyi időbe telik, mire megint talál valakit, aki érti az elképzeléseit.

– És ha magaddal hoznád?

– Á, nem tudnék haladni. Aranyos, de követelőző. És makacs. És nem bízik az idegenekben.

– Úgy tűnt, bennem bízik.

– Mert te hoztad vissza Bolyhost… Akarsz rá vigyázni, amíg én dolgozom? – Bay elmosolyodott. – Fél napot adok, és kegyelemért fogsz könyörögni.

– Annyira csak nem lehet húzós.

– Még annál is húzósabb – válaszolta Bay vidáman. Mondani akart még valamit, de elhallgatott.

– Mondd csak – bátorította Digby.

– Megcsinálom a rajzokat és a hangulattáblákat.

Digby egy pillanatra elgondolkodott a javaslatán, de rögtön el is vetette.

– Radd-del együtt dolgoztunk Kagiso Lodge átalakításán, és ami papíron jó volt, az a valóságban néha másképp nézett ki. Ott kell lenni a helyszínen, hogy rögtön el lehessen végezni a változtatásokat.

– Mondjuk ez igaz. – Bay csüggedten megvonta a vállát. – Értékelem a bizalmadat, de nem tudom, hogy működne a dolog. Nem akarok olyasmibe kezdeni, ami aztán rám szakad. Stabil állásra van szükségem, sürgősen.

– Írunk egy korrekt szerződést. És van egy ötletem, mit kezdjünk Oliviával…

4. FEJEZET

Bay felvonta szexi szemöldökét – Digby még soha nem talált szexinek egy szemöldököt –, és várta, hogy folytassa.

– Nemrég felvettem egy pincérnőt, akinek van gyereknevelői végzettsége, az anyja óvodájában dolgozott San Franciscóban. Mi lenne, ha rábíznánk Oliviát?

Bay pislogott; nem volt benne biztos, hogy jól értette.

– Tessék?

– És járhatna Olivia az óvodánkba, ha szeretne. Nem értek a gyerekekhez, de szerintem fontos, hogy hasonló korúakkal legyenek.

Bay összeszorította a száját. Igen, Livnek jót tenne, ha játszhatna más gyerekkel.

– Ha meg látni akarod, tíz perc alatt ott lehetsz, vagy fordítva – tette hozzá Digby.

Ezzel lesöpörte Bay fő ellenérvét a munkával szemben. Egyre nehezebb volt visszautasítani. És miért is utasítaná vissza? Ez a megbízás azt jelenti, hogy imái meghallgatásra találtak.

– Te elkészíted a terveket, megrendeled az anyagokat, árajánlatokat kérsz. Én megszervezem a munkabrigádokat, alkuszom a beszállítókkal, és intézem a szállítást.

Digby olyan havi fizetést ajánlott neki, amire Bay levegő után kapkodott. Az összeg négyszer-ötször magasabb volt a reméltnél.

– Ez most komoly?

Digby viszonozta a tekintetét mélykék szemével.

– Halálosan komoly.

Bay megdörzsölte az arcát, és gyors számításokat végzett fejben. Hat hónapig tartana a felújítás; hat hónapi keresetéből ki tudná fizetni az adósságait, új nyári ruhákat vehetne Oliviának, beadhatná a kocsiját szervizelésre, emellett félre is tehetne vészhelyzetekre – s ami a legjobb: megengedhetne magának egy jó ügyvédet.

Lehetetlen volt visszautasítani. Az ég küldte neki ezt a lehetőséget.

De volt egy bökkenő…

– És öö… – Tekintete a férfi szájára siklott; elpirult. – Mi van azzal, ami… ma történt?

– Mondjam azt, hogy nem fog újra megtörténni?

Ne. De. Bay nem tudta eldönteni.

– Vonzódom hozzád, ezt te is tudod. – Digby hangja rekedten szólt, nem vette le a szemét Bay arcáról. – Csak azt ígérhetem, hogy bármi is történjen köztünk, a munkád soha nem lesz veszélyben.

Meg kellene ígértetnie Digbyvel, hogy semmi sem fog történni közöttük… de képtelen volt kimondani a szavakat.

– És mi lenne, ha rád bíznám a döntést?

Tessék?

– Hogy érted?

– Neked kéne megtenni az első lépést, ha szeretnéd, hogy történjen köztünk valami. – Digby szája ferde mosolyra húzódott. – Ez nem jelenti azt, hogy nem próbállak meg ágyba csábítani, de akkor is te döntenél.

Baynek leesett az álla; nem tudott mit felelni. Még soha egyetlen férfi sem hagyta, hogy ő legyen a főnök. Ez valami csapda. Senki nem tesz ilyen ajánlatot úgy, hogy ne várna valamit cserébe.

Nem bízik Digbyben. Senkiben sem bízik.

Megrázta a fejét.

– Semmi sem fog történni köztünk, Digby.

A férfi elkomorult.

– Van valakid?

– Nem, de nem jöhetek össze veled.

– Ez csak egy viszony lenne, nem kapcsolat.

Tehát Digby sem a szerelmet keresi. Bay kíváncsi volt, az ő okai is olyan bonyolultak-e, mint az övéi. Bár nem számít, úgysem akar vele kezdeni. Épp elég nehéz az élete anélkül is, hogy viszonya lenne a munkaadójával.

Látta, milyen csalódott Digby, amiért nem válaszol, de nem tudta, hogyan magyarázza el neki. Különben is, megszokta, hogy nem beszél túl személyes dolgokról.

Odatartott neki egy tollat, Digby csodálkozva vette el.

– Mit csináljak vele?

– Írd le, hogy biztosítasz Livnek dadát, és írd alá. Ezt fogjuk ideiglenes szerződésnek tekinteni.

Digby bólintott, és gyorsan írt néhány sort egy papírra. Az aláírása határozott volt, akárcsak ő maga. Letette a tollat, és mosolyogva kezet nyújtott Baynek.

– Megegyeztünk?

Bay elfogadta a kezét. Az érintéstől bizsergés szaladt végig a karján, majd tovább, le az alhasába.

– Megegyeztünk. Mikor kezdjek?

Digby a vázlatfüzet felé intett a fejével.

– Már elkezdted.

Elengedte Bay kezét, megkerülte az asztalt, és úgy lehajolt, hogy ajka egészen közel került Bay szájához, akit ettől átjárt a forróság.

– Azt hittem, én döntök – mondta Bay.

Digby mosolyogni merészelt.

– Igen, de azt is mondtam, hogy meg foglak próbálni elcsábítani, nem emlékszel?

Másodpercek teltek el némaságban, aztán Digby így szólt:

– Jó éjszakát.

S már ott sem volt.

Bay tátott szájjal bámult utána. Aztán hallotta a bejárati ajtó csukódását.

Homlokát az asztalra hajtotta. Digby ajánlata és izzó tekintete fellelkesítette, ugyanakkor megfosztotta lelki békéjétől.

És attól tartott, hogy ezek az ellentmondásos érzések nem fognak egyhamar elmúlni.

Digby leült az íróasztal szélére, és figyelte, ahogy Bay bemutatja Oliviának az új dadáját. Roisin nevét ír módra, „rósín”-nak kell ejteni, mint ezt a magas, sötét hajú amerikai nő már az elején tudtukra adta.

Amikor Roisin oldalra billentette a fejét, hogy mondjon valamit Oliviának, a gesztus valahogy ismerősnek tűnt Digby számára. Pedig Roisin még csak egy hónapja volt az országban, előtte nem találkozhatott vele.

Bay igen bájos volt világos rózsaszín ingében, barna kaprinadrágjában és fehér tornacipőjében. Nem volt klasszikus szépség, de volt benne valami, ami felejthetetlenné tette. Digby nemcsak arra volt kíváncsi, milyen lehet meztelenül, hanem arra is, hogy reggelente kávézik-e, a macskákat vagy a kutyákat kedveli-e, a csokoládét-e vagy a vaníliát…

Aztán a csókjukra gondolt. Milyen finom volt az ajka, milyen karcsú a teste… És mintha megszűnt volna forogni a világ, amikor vele volt. Olyankor a szíve is nyugodtabban vert.

Érthetetlen, hogy ilyesmiken jár az agya. Ez egyáltalán nem jellemző rá.

Túl sok helyet foglal el a gondolataiban ez a nő. Pedig semmit sem nyújthat neki. Nem akar tartós kapcsolatot. Ó, persze tud ő elbűvölő lenni, könnyen eljátssza a bulikirályt, akire mindenki odafigyel – de legbelül magányos ember, akinek teljesen megfelel, hogy egyedül élje az életét.

Sokban hasonlított a szüleihez. Ő is élvezte a szabadságot, hogy azt csinálhat, amit akar, anélkül hogy számadással tartozna a társának. A különbség az volt, hogy ő tudta, mennyire fáj az elhanyagolás. Ő ezt senkivel sem tenné meg.

És soha többé nem kockáztatná, hogy elveszítsen valakit, akit szeret. Húsz év óta egyetlen emberből állt a családja: Raddből. És nem is volt szüksége senki másra.

De akkor miért jut folyton Bay is az eszébe, mikor a családjára gondol?

A következő néhány hónap kínszenvedésnek ígérkezik, ha úgy kell együtt dolgoznia vele, hogy nem érhet hozzá.

Valaki csettintett az ujjával az arca előtt, és visszarángatta a jelenbe. Pislogott, és látta, hogy Bay vidáman nézi.

– Nahát, itt vagy. Jó volt ott, ahol voltál?

Digby körülnézett az irodában.

– Hova lettek?

– Elmentek az óvodába. Liv nem tiltakozott, hála istennek – mondta Bay megkönnyebbülten, és megfogta a karját. – Köszönöm, hogy felvetted Roisint. Már most látszik, hogy szuper dadus.

Digby megkockáztatta, hogy a csípőjére tegye a kezét.

– Szívesen.

Sötét árnyékok ültek Bay szeme alatt. Miért nem vette észre előbb, mennyire fáradt? Most leeresztette a vállát, nyaka megfeszült – látszott, hogy stresszes.

Digby a tarkójára tette a kezét, homlokát az övének támasztotta.

– Jól vagy? Tehetek érted valamit?

Találkozott a tekintetük, és Bay szemében könnyek csillogtak. Kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, aztán újra becsukta, és megrázta a fejét. Válasz helyett Digby kulcscsontjának döntötte a fejét, és két kezével megfogta a derekát.

– Megölelnél egy kicsit, Dig?