Lauren J. A. Bear

MEDUSZA

NŐVÉREI

Kossuth Kiadó

Tartalom

SZEREPLŐK

ELŐHANG  ÉRKEZIK SZTHENÓ, EGYEDÜL

ELSŐ SZÍN  SZTHENÓ

MÁSODIK SZÍN  EURÜALÉ

HARMADIK SZÍN  SZTHENÓ

NEGYEDIK SZÍN  EURÜALÉ

ÖTÖDIK SZÍN  SZTHENÓ

HATODIK SZÍN  EURÜALÉ

HETEDIK SZÍN  SZTHENÓ

NYOLCADIK SZÍN  EURÜALÉ

KILENCEDIK SZÍN  SZTHENÓ

A GYERMEK

TIZEDIK SZÍN  EURÜALÉ

TIZENEGYEDIK SZÍN  SZTHENÓ

TIZENKETTEDIK SZÍN  EURÜALÉ

TIZENHARMADIK SZÍN  SZTHENÓ

TIZENNEGYEDIK SZÍN  EURÜALÉ

TIZENÖTÖDIK SZÍN  SZTHENÓ

TIZENHATODIK SZÍN  EURÜALÉ

TIZENHETEDIK SZÍN  SZTHENÓ

TIZENNYOLCADIK SZÍN  EURÜALÉ

SZTHENÓ

TIZENKILENCEDIK SZÍN  EURÜALÉ

HUSZADIK SZÍN  SZTHENÓ

HUSZONEGYEDIK SZÍN  EURÜALÉ

HUSZONKETTEDIK SZÍN  SZTHENÓ

HUSZONHARMADIK SZÍN  EURÜALÉ

HUSZONNEGYEDIK SZÍN  SZTHENÓ

HUSZONÖTÖDIK SZÍN  EURÜALÉ

KARDAS  KÓRUS JŐ

A BOLOND

HUSZONHATODIK SZÍN  SZTHENÓ

HUSZONHETEDIK SZÍN  EURÜALÉ

HUSZONNYOLCADIK SZÍN  SZTHENÓ

A hős

HUSZONKILENCEDIK SZÍN  EURÜALÉ

HARMINCADIK SZÍN  SZTHENÓ

HARMINCEGYEDIK SZÍN  EURÜALÉ

HARMINCKETTEDIK SZÍN  SZTHENÓ

HARMINCHARMADIK SZÍN  EURÜALÉ

HARMINCNEGYEDIK SZÍN  SZTHENÓ

HARMINCÖTÖDIK SZÍN  EURÜALÉ

HARMINCHATODIK SZÍN  SZTHENÓ

HARMINCHETEDIK SZÍN  EURÜALÉ

HARMINCNYOLCADIK SZÍN  SZTHENÓ

UTÓHANG  ÉRKEZIK SZTHENÓ, EGYEDÜL

A SZERZŐ UTÓSZAVA

Források

Impresszum

Édesanyámnak, Édesapámnak és Bátyámnak,

akik hajfonatom három tincsét alkotják.

„Nyilvánvaló, hogy valójában nem három Gorgó van, hanem egy meg kettő. A két meg nem ölt testvér csupán a hagyományból eredő mellékalak; Medusza az igazi Gorgó.”

Jane Ellen Harrison:

Prolegomena to the Study of Greek Religion (Előtanulmány a görög mitológia vizsgálatához, 1908)

SZEREPLŐK

ISTENEK ÉS SZÖRNYEK

Gaia – a Föld ősistennője

Uranosz – az Ég ősistene

Pontosz – a Tenger ősistene

Kronosz – a titánok egyike, a Mindenség ura; az Idő istene

Rhea – Kronosz nővére és felesége; a termékenység istennője, az istenek anyja

Epimétheusz – a titánok egyike; nevének jelentése: „Utólag Megfontoló”

Prométheusz – a titánok egyike; nevének jelentése: „Előrelátó”

Héliosz – a Nap istene

Szelené – a Hold istennője

Métisz – a titaniszok egyike; az értelem/bölcsesség istennője

Létó – a várandósság istennője

Phorküsz – a tenger rejtett veszélyeire felügyelő isten

Kétó – Phorküsz nővére és felesége; a tengeri szörnyek istennője

Graiák (Deinó, Enüó és Pephrédó) – Phorküsz és Kétó leányai (hármas ikrek)

Gorgók (Szthenó, Eurüalé és Medusza) – Phorküsz és Kétó leányai (hármas ikrek)

Ladón – Phorküsz és Kétó fia; sárkány

Ekhidna – Phorküsz és Kétó leánya; tengeri kígyó; szörnyeket szült férjének, Tüphónnak

Tüphón – százfejű óriás; Ekhidna férje

Ekhidna és Tüphón utódai – Szphinx, Khimaira, Hüdra és Kerberosz

Dórisz – az egyik tengeristennő; a néreiszek anyja (Néreusz tengeristentől)

Amphitrité – Poszeidón tengeristen felesége; az egyik néreisz

Pandóra – halandó; Epimétheusz felesége

Zeusz – olümposzi főisten; az Ég ura

Poszeidón – Zeusz fivére; a tengerek istene

Hadész – Zeusz fivére; az Alvilág ura

Héra – Zeusz nővére és egyben felesége; a gyermekszülés és a házasság védelmezője

Hesztia – Zeusz nővére; a családi tűzhely védelmezője

Aphrodité – Zeusz leánya; a szerelem és a szépség istennője

Athéné – Zeusz leánya; a városok védelmezője

Apollón – Zeusz és Létó fia; Artemisz ikertestvére; a nap (fény) és a zene istene

Artemisz – Zeusz és Létó leánya; Apollón ikertestvére; a vadászat, a vadak és általában a természet istennője

Hermész – Zeusz fia (Maiától); az istenek hírnöke

Arész – Zeusz és Héra fia; a háború istene

Héphaisztosz – Héra fia; a tűz és a kovácsmesterség istene

Dionüszosz – Zeusz fia; a bor és a mámor istene

THÉBAI

Kadmosz – thébai király

Harmonia – thébai királyné; Arész és Aphrodité leánya

Inó, Agaué, Autonoé és Szemelé – Kadmosz és Harmonia leányai; thébai királylányok

Polüdórosz – Kadmosz és Harmonia fia; thébai királyfi

Deszma – Szemelé dajkája

Haszina és Annipé – Szemelé szolgálói

ATHÉN

Erasztosz – zenész

Ligeia – Erasztosz felesége

Thalész – Erasztosz és Ligeia unokaöccse; atléta

Frixoula – magas rangú papnő

Kármión – egy bordélyház vezetője

Menodóra – vendégkísérő

Hagné és Aszpázia – Kármión alkalmazottai

A SZIGETVILÁG

Akrisziosz – argoszi király

Danaé – Akrisziosz leánya

Perszeusz – Danaé fia

Polüdektész – Szeriphosz sziget királya

Diktüsz – Polüdektész fivére; halász

Órión – vadász

Oinopión – khíoszi király

Meropé – Oinopión leánya

ELŐHANG

ÉRKEZIK SZTHENÓ, EGYEDÜL

„Névvel vagy névtelen,

a hozzám hasonlók kedvéért,

nekem kell kezdenem.”

Névtelen szerző: A névtelen

GYŰLÖLÖM A HÁRMAS SZÁMOT.

Nem szent szám – bonyolult, zavaros, ellentmondásos. Kicsi, páratlan, ráadásul csak önnön magával osztozkodik.

Először hárman voltunk, aztán már nem. De máig kísért a hármasságunk, amely meghatározta lényemet.

A matematikusok szerint a hármas szám gyönyörű. Vegyük például az egyenlő oldalú háromszög tökéletességét! Vagy az arányossági problémák megoldására alkalmas hármasszabályt. És létezik a háromszögelés elmélete, amely szerint a háromszög sajátos erőterében tárul fel az igazság.

Hah!

A tudósok kiéhezett kutya módjára vágyakoznak a hármasságra: ilyen az anyag három halmazállapota vagy a világunk hármas felosztásai. Szilárd, folyékony, légtestű. Szárazföld, ég, vizek. Nap, hold, csillagok.

Az emberi lét is hármas természetű: elme, test és lélek. Szertartásos. Reggel, délben, este. Napi háromszori étkezés. A várandósság három harmada. Ugyanakkor drámai is. Arisztotelész hármas egysége. Aiszkhülosz trilógiája. Eleje, közepe, vége. Múlt, jelen, jövő.

Saját világomban is kegyetlen gyakorisággal jelenik meg a hármasság. Háromágú nyelvet öltő vagy háromfejű szörnyek. Kronosz és Rheia meg a három lányuk és a három fiuk. A delphoi jósda háromlábú aranyszékéről felhangzó jóslatok. Az összes „három nővér” – a sorsistennő Moirák, a Furiák, a Khariszok, a Harpüiák. Vagy a háromszor három, azaz kilenc Múzsa. A hármas természetű Hekaté istennő – hajadon, anya és vénasszony –, akinek alakja időben és térben, kultúráról kultúrára, de még egy-egy birodalmon belül is folyamatosan változik.

Poszeidón háromágú szigonya.

A három istennő, aki megőrizte szüzességét: Athéné, Artemisz és Hesztia.

Ugyanakkor a szív–elme–lélek hármasságában az egyensúlytörvények sosem érvényesülnek. Nincs tökéletes háromság, mivel ahol hárman vannak, ott versengés lesz. Hatalmi harc. Kegyeltség és kirekesztettség.

Hárman voltunk, mégsem egészen alkottunk igazi egységet. Most, hogy ő már nincs, mi ketten nem érezzük párnak magunkat. Nem vagyunk ikrek, soha nem is voltunk azok. Közülünk a harmadik volt mindennek a középpontja, s amikor őt elveszítettük, mi ketten, az ittmaradottak, nem tudtunk mit kezdeni egymással. Magunkba zuhantunk.

Fölfeslett hármasság. Háromszorosan áldott. Háromszorosan átkozott.

A tragédiánk híres, számtalanszor megemésztett és visszaöklendezett. Természetesen hírhedt is. És félreértett. A három rosszakaratú lény! És a legfiatalabb? Az attól függ, kit kérdezel. Egyszerre jelképe a féktelen haragnak és a testi vágynak. Valahányszor tévesen idézik föl drámai történetét, mindannyiszor újra meghal. Ehhez képest a mi történetünk – a mi életben maradásunk – még inkább homályban marad, csak érintőlegesen említik a krónikák.

Épp elég régóta létezünk, hogy láthattunk hősöket szörnyeteggé válni. Végignéztük istenek fölemelkedését, s örvendeztünk eltűnésükkor. Láttuk birodalmak felemelkedését, azután tüzes pusztulását. Vég nélkül. Újra és újra. A szereplők és a helyszínek változnak, de a történet ugyanaz.

Az élet alkalmazkodik, idomul. Az árulás azonban – jöjjön szóban vagy tettben, szeretőtől vagy rokontól – mindig ugyanolyan.

Féltékenységből fakadó hitszegés, hűtlen szerető.

Mert mégiscsak nőből vagyunk, akármivé is tettek bennünket.

Kortalanok és elfeledettek, halhatatlanok és gyalázatos természetűek lettünk.

Híresek és félelmetesek, mégis névtelenek.

Tudjuk, hogy senki nem hallott rólunk, de ez nem zavar bennünket. Már nagyon, nagyon régen nem törődünk ilyesmivel. Azóta, amióta ott, azon a sziklaszirten, azon a tengerparton, a hullámok monoton csapkodása közepette ő is halhatatlanná vált. Amikor húgunknak megadatott az, amit születésekor megtagadott tőle a sors: legendává lett.

Halandó húgunk meghalt.

A neve Medusza.

És mi vagyunk a Gorgók.

MIUTÁN LEVÁGTA MEDUSZA FEJÉT, Perszeusz elhányta magát. Hányadéka beborította a gömbölyű sziklákat, amelyek között laktunk; félig emésztett zöld és sárga sajtdarabok meg fűszermaradványok csusszantak róluk a tengerbe. A csúszós-nyálkás pép hangos csobbanása groteszk lélekharangra emlékeztetett, egyszersmind végérvényesen megszentségtelenítette a menedékünket és a családi oltárunkat.

Talán a repülés ismeretlen élménye fordította föl Perszeusz gyomrát – nem viseli mindenki könnyen ezt az érzést, különösen nem egy ilyen zöldfülű. Ám e nap történéseiről szólni nem a tanúk, hanem a költők kaptak lehetőséget, akiknek fennkölt gondolataiban nem volt helye a Kiválasztott, a Hős gyengeségeinek. Pedig Perszeusz gyomrát Medusza rémisztő képmása rándította össze, amely az istenektől kapott pajzsán tükröződött! Kenj rá mindent az ocsmány banyára, fiú! Szinte hallom az önelégült kuncogást.

Én azonban ott voltam, s ellent kell mondanom. Perszeusz saját cselekedetétől lett rosszul. A lelkiismerete mardosta, mert szégyenletes dolgot művelt.

Perszeusz egy alvó nőt mészárolt le. Egy védtelen és ártalmatlan lényt, akit sem ő, sem királyságának lakói nem ismertek.

Nem volt harc – a harcosok nem harcban edződnek?

Medusza még csak fel sem sikoltott.

Ráadásul viselős volt.

Igen, Medusza gyermeket várt, s éppen aludt, Perszeusz azonban hőssé magasztosult. Hiszen egy szörnyeteget ölt meg, egy pikkelyekkel és tollakkal borított testre sújtott le, amely arra kellett neki, hogy önmagát valakivé tegye.

Senki nem tartott igényt rá, hogy tanúskodjunk. A csúf nők hangját könnyű figyelmen kívül hagyni. Perszeusz könnyedén hazudhatta, hogy Medusza rátámadott, s képes lett volna karmaival feltépni a mellkasát, hogy kiszívja az életet még dobogó szívéből. Senki nem vonta kétségbe szavait. Hiszen oly emberi volt, olyan fiatal és gyönyörű. Mi pedig annyira… torzak.

Ne áltassuk magunkat, az igazság és a jóság csupán esztétikai kategória. Bárcsak tudtam volna ezt, amikor még szép voltam!

Több emberöltő állt azóta rendelkezésemre gondolkodni. Az a pillanat volt az egyetlen, hogy bosszút állhattam volna rajta, amikor kézfejével letörülte arcáról a könnyeivel egybekenődött taknyot. Ám Perszeusz gyöngesége láttán, vele ellentétben, visszafogtam bosszúvágyamat, s bár ereimben a vér sűrűsödni kezdett, tétováztam.

Még szinte gyermek volt, még Thalésznál is fiatalabb Ó, Thalész! Még mindig annyira sajnálom! Sima képét meg takony borította. Furcsa, mennyire lekötötte a figyelmemet az az undorító váladék, csak azt bámultam, miközben legkisebb húgom levágott feje ott himbálózott a kezében!

Képtelen voltam Medusza szemébe nézni, ő pedig – természetesen – nem bírt az én szemembe nézni.

A háromszög nem ért össze.

Bárcsak…

Ekkor azonban másik húgom, Eurüalé állatias üvöltése kiszakított a merengésemből.

– Szthenó, a gyermekek! – jajveszékelte.

Így aztán nem mélyesztettem tépőfogaimat Perszeusz kamaszos nyakába, hogy feltépjem a torkát és vérét ontsam, amely áldozata vérére hullva örökre elválaszthatatlanná tette volna a hős és a gonosztevő ifjút. Megmaradt húgom szavai összezavartak és letaglóztak. Hozzáláncoltak a valósághoz, amelyről megfeledkeztem, de most bizonytalanul felidéztem magamban.

Gyermek? Nem! Gyermekek.

Lendületem megtört, s ellenségemnek eszébe jutott, hogy meneküljön. Perszeusz fölmarkolta varázserejű ajándékait, megragadta véres trófeáját, s köddé vált. Eltűnt a saját neve mögött.

Felejtsetek el mindent, amit a költők – akik nem is ismerték – összehordtak róla! Medusza ritkán lett dühös. Csupa lelkesedés volt, a nemesszívűség mintaképe. A lelkében folyékony napfény áradt szét, s minden áldott reggel reménnyel telve ébredt. Sok szenvedésen ment keresztül, de úgy hiszem, még ha lehetősége lett is volna rá, akkor sem szállt volna harcba.

Én vagyok a bosszúálló hármunk közül. Én, Szthenó. A gyűlöletes pária, aki több férfi életét oltotta ki, mint a másik két Gorgó együttvéve.

Nem vagyok büszke erre. Nem tölt el kárörömmel, de nem is fogok vezekelni miatta. Az emberek által szörnyeknek tekintett tengeri lények ivadéka vagyok, a szörnyek pedig épp ilyesmiket művelnek. Tépünk és marcangolunk, s lakmározunk a vérből. Élvezettel pusztítunk, szeretjük aranyserlegből inni áldozataink vérét, és körtáncot járunk, míg az életükért könyörögnek.

Aznap azonban hármunk közül a legmeghatározóbb, vagyis én, megtorpantam. Könnyedén megölhettem volna Perszeuszt – Héraklész leszármazottját –, örökre megváltoztatva a mi időnket felölelő mitológiát, de én a húgaimat választottam.

ELSŐ SZÍN

SZTHENÓ

„A nővéri kötelék titokzatosabb

még

az isteneknél is.”

Athéni Erasztosz: A nővéri kötelék

ELŐSZÖR IS, EL KELL FOGADNOD, hogy a szörnyeknek is van családjuk.

Anyám és apám, a két hírhedten veszedelmes ősi tengeristen révén nyolcan voltunk testvérek, de nem együtt nőttünk föl. Nem is nőhettünk volna, hiszen a születésünk sorrendjén túl más is elválasztott bennünket – testi megjelenésünk, valamint nem evilági természetünk. Az emberi családok ehhez képest annyira egyszerűek! Igaz, az egyik gyerek talán barna hajú, a másik szőke, s az újszülöttek szeme színe is más-más árnyalatú kék lehet. A halandó szülők hatalmas ügyet csinálnak ezekből az apróságokból! Hosszasan képesek ecsetelni, hogy valamelyik csemetéjük egy egész hónappal korábban tanult meg járni, mint a másik. Felfoghatatlan!

Az én családom tagjai közül egyeseknek farkuk volt.

Deinóval, Enüóval, Pephrédóval, Ekhidnával és Ladónnal közös szüleink kötnek össze, de nővéreimnek csak Meduszát és Eurüalét nevezhetem. Mi, Gorgók éppúgy egyszerre születtünk, mint a három Graia.

Igaz, Gorgóknak csak sokkal-sokkal később kezdtek nevezni bennünket…

A nagyszüleim ugyancsak ősi lények voltak – maga a Tenger és a Föld –, akik a világ keletkezésével egyszerre születtek. Akkor jöttek világra, amikor Gaia, a Föld istennője egyesült tulajdon fiával, Pontosz tengeristennel. Apám, Phorküsz a nővérét és egyben női párját, Kétót vette feleségül, s valamennyi utódjukat még az Aranykorban, a titánok uralma idején nemzették, jóval azelőtt, hogy Zeuszt Kréta szigetén egy barlangban elrejtették, s Kronosz a bebugyolált követ nyelte le helyette.

Bizony, szemtanúja voltam Zeusz tíz évig tartó harcának apja ellen, aki a Tartaroszba zárt szörnyeket, a Hekaton kheireket kiszabadítva végül letaszította trónjáról Kronoszt. Tüzes villámai egy új korszak, az általa uralt Ezüstkor nyitányát hirdették.

A küzdelmektől távol eső menedékemből tanúja voltam annak is, midőn a titánok elnyerték büntetésüket. Prométheusz és a sas. Atlasz és a földgolyó. Jobban oda kellett volna figyelnem, amikor az úgynevezett olümposziak, a legmagasabb hegy ormán lakó istenek makacs rosszindulattal nekimentek azoknak, akik ártottak nekik. Talán felkészültebben ért volna mindaz, amit ellenünk, a saját köreiken kívüliekkel szemben műveltek később.

Igazán cinikus pillanataimban szinte mulattat a gondolat, hogy idősebb vagyok Poszeidónnál és Athénénél is, akik életemre ezt a pusztítást mérték. A halhatatlanok azonban, attól tartok, nem tisztelik a kort. Ugyanakkor a kor együtt jár valamiféle életszemlélet megszilárdulásával, nekem viszont túl hosszú időbe telt, míg a sajátomat kialakítottam.

Pont úgy beszélek, mint az anyám… Ez bizony velünk, halhatatlanokkal is megesik, ahogy öregszünk.

De megint előreszaladtam! Előfordul velem. Az idő jelentősége oly csekély annak, akinek végtelen idő adatott.

Lássuk hát a születésünk történetét!

Anyám, Kétó az Olümposz lábánál élt egy víz mosta barlangban, amelyet végeérhetetlen járatok és labirintusszerű vízfolyások kötöttek össze a számára oly sokat jelentő tengerekkel. Apám imádta ugyan a feleségét, mégsem volt jelen a szülésnél – mocskos és alantas dolognak, a nők dolgának tartotta. Megmagyarázhatatlan, miért volt már akkor is és maradt azóta is visszataszító a férfinem számára minden, ami az anyaméhhel kapcsolatos...

Láttam kimondhatatlanul sok vértől borított harcmezőket, s ennél sokkal, de sokkal szörnyűbb látványt nyújtó szülőágyakat.

Végtelenül öreg vagyok.

Anyám szülőágya mellett ott álltak előző hármasikrei, a szürke nővérek, vagyis a Graiák. Őket is arra kárhoztatta sorsuk, hogy egyéniségüket mellőzve csoportként tartsák őket számon. A szürke hajjal és bőrrel világra jött Deinó, Enüó és Pephrédó egy-egy szemen és fogon osztozott. Én ezen hiányosságuk ellenére sem találtam soha csúfnak őket. Szürke arcuk inkább érdekes volt, mintsem ellenszenves, ráadásul a Graiáknak – velünk ellentétben – volt egy adományuk is: valamennyire meg tudták mondani a jövőt, s ezzel helyes irányba terelhették a bolyongókat vagy az útjukat vesztetteket.

Igaz, hogy akkoriban mi nemigen hallgattunk rájuk, még ha kegyeskedtek is tanácsokat adni.

Amikor Kétónál sűrűsödni kezdtek a fájások, magához rendelte Dóriszt, másik fivérének, Néreusz tengeristennek a feleségét; hiszen Dórisz közel ötven néreisznek adott életet, vagyis nagy gyakorlata volt a szülésben.

Ennek ellenére gondok adódtak.

Én érkeztem elsőként, sértetlen magzatburokban – ami halhatatlanságomat jelezte. Nagynéném a burkot megrepesztve világra segített. Kiszabadulásomat vörös képpel, de nyugodtan fogadtam. Dórisz tengerkék színű tenyerével megpaskolta a fenekemet, hogy felsírjak, de nem voltam hajlandó. Csak grimaszoltam, ahogy újra és újra próbálkozott, amin anyám jót mulatott.

– Ez aztán könyörtelen lesz! – kacagott föl két nyelés között, mivel Kétó felfalta minden halhatatlan utódjának magzatburkát. A szája sarkán csorgott még a kocsonyás anyag, amikor kimondta a nevem: Szthenó. Ő már akkor tudta, hogy erős leszek.{1}

Utánam nem sokkal megérkezett Eurüalé, aki szakadatlanul sivalkodott – már a magzatburok vértől sikamlós csomójában is –, első lélegzetvételével azonnal figyelmet követelve magának.{2} Más családban talán megkaphatta volna a számára oly nyilvánvalóan létszükségletet jelentő szeretetet, de a mi érzéketlen közösségünkben csak fintorgás fogadta.

– Hallgattassátok el – motyogta Deinó, aki szerette volna, ha fülből is csak egy lett volna hármuknak; azt most szívesen átadta volna.

Noha épp csak pár szívdobbanásnyi idő telt el világrajövetelünk között, Eurüalét mindig is a húgomnak tekintem. Valami alapján meg kell határozni egymáshoz való viszonyunkat. Minden élőlény hierarchiára vágyik, s ebben a tekintetben mi sem vagyunk mások.

– Hogy néznek ki? – kérdezte anyánk, aki próbálta megpillantani legújabb leányait, miközben öregebb ikrei végezték a szüléshez kapcsolódó szertartásos teendőket, a csecsemőfürdetést és a bepólyálást.

– Közönségesen – sóhajtotta Pephrédó.

– Uszonyok? Agyarak?

– Semmi.

– Karmok? – próbálkozott tovább Kétó reménykedve.

– Még egy hegyesebb körmük sincs. Tíz lábujj, tíz kézujj. Két szem.

Kétó felhorkanva az alhasához kapott.

– Dórisz! Még egyet érzek!

Ez az utolsó jövevény azonban nem akart megszületni.

– Attól tartok, farfekvéses – szólalt meg Dórisz aggodalmasan, miközben véres kezeit kihúzta anyám szülőcsatornájából, s alkarjával kisimította zöld haját a szeméből. – Egy lábat tapintottam.

– Akkor nyúlj vissza, és ragadd meg – sziszegte anyám, borotvaéles fogait csikorgatva. Kétó nemcsak a leghatalmasabb termetű tengeri szörnyek istennője volt, de a leghalálosabbaké is. – Ez az ördögfióka kinyuvaszt!

Szegény Dórisz egész karjával bent volt már anyám hasában, megragadta a csecsemő egyik lábát, s kirántotta. Amikor nagynénénk később elmesélte ezt az epizódot, úgy fogalmazott, hogy anyánk velőtrázó sikolya élet és halál határmezsgyéjén visszhangzott.

A gyermek azonban úgy érkezett erre a világra, ahogyan később távozott belőle: egy hang nélkül.

Aprócska volt, bőre kékes, sötét haja kócos, s nem volt magzatburokban. A köldökzsinór halálos kígyóként tekeredett a nyakára és a fejére. Egy önmagával is küzdve született lény, akit az éltető kapocs készült megfojtani.

– Halott – motyogta Dórisz, nem annyira szomorúan, inkább meglepődve. A mi fajtánk számára a halál csupán hírértékű, nincs róla megélésünk. Legtöbbünkből hiányzik az ehhez szükséges együttérzés. Lágyszívűeknek nem való az örök élet, épp ezért válnak a halhatatlanok önzővé és rideggé.

{1} Szthenó jelentése „Erőteljes”.

{2} Eurüalé jelentése „Messze Üvöltő”.