A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Nicole Trope: The Boy in the Photo, 2019

Fordította
BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mostoha sorsok, 2022

Anyák titka, 2023

A szomszéd titka mindig sötétebb, 2024

Copyright © Nicole Trope, 2019

First published in Great Britain in 2019
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-81-6

ELŐSZÓ

Érzi, hogy a vér száguld az ereiben. A szíve hevesen ver, elnyom minden külső hangot, kétségbeesetten kapkod levegő után. Most már fut, csak rohan céltalanul, fogalma sincs, hová tart pontosan, csak fut. Túl nagy a tér, s bármerre néz, mindenütt zárt ajtók, rejtett zugok és kúszó árnyak. Bárhol lehet. Túlságosan sok a lehetőség. Hogy nőhetett ez a biztonságos tér hirtelen ilyen hatalmassá, hogyan válhatott ennyire fenyegetővé? Miért nem tűnik ismerősnek egyáltalán?

Egyre szaporábban veszi a levegőt. Eluralkodik rajta a pánik. Verejték csorog végig a hátán, a lába elnehezül és minden porcikája sajog.

De hiszen tudta, hogy egyszer ez a nap is eljön, ugye? Próbálta elhessegetni a gondolatot, és folyton győzködte magát az ellenkezőjéről, de mindig tudta. Egyszerűen tudta.

Merre van?

Hol?

Mégis hol lehet?

ELSŐ FEJEZET

Megan éppen próbálja megetetni a kislányát, amikor megcsörren a telefon. Nem nagyon sikerül. Minden csupa rizskása: az etetőszék, Evie arca és Megan keze is, és nagyon úgy tűnik, hogy eddig egy falat sem csúszott le Evie torkán. Minden alkalommal, amikor a kanál közelít a szájához, dacosan kinyújtja a kis nyelvét.

– Feladom, kislány – mondja nevetve Megan, miközben letörölgeti a Evie arcát. A gyerek rámosolyog.

Csörög a telefon, Megan a kijelzőre pillant. Michael az. Ritkán fordul elő, hogy napközben hazatelefonál.

– Helló, drágám! Mi újság? – szól bele Megan, miközben kiemeli Evie-t az etetőszékből, és a hátára fekteti a padlón. Evie egy szempillantás alatt hasra fordul, és kúszni próbál.

– Megtalálták, Megan – közli vele Michael, még csak a köszönésre sem vesztegetve az időt.

– Mégis kicsodát? – kérdez vissza Megan, miközben figyeli, ahogy Evie előre-hátra hintázik négykézláb. Alig néhány nap, és mászni fog. Mintha mindenáron maga mögött akarná hagyni a csecsemőkort, pedig még csak hat hónapos.

Megan arra gondol, hogy Michael biztosan valamelyik esetéről beszél. Nem jellemző rá, de olykor azért előfordul, hogy szóba kerül egyik-másik ügy a vacsoraasztalnál. Persze csak azután, hogy már amúgy is nyilvánosságra kerültek információk, és mindenki elborzadva találgatja, mi történhetett.

Szinte fájdalmas végighallgatni a történeteket, melyeket Michael elmesél, de Megan úgy érzi, hogy muszáj, mert mások szívfájdalma megérdemli a figyelmét. A saját fájdalma segített neki abban, hogy átérezze azokét, akik egy szempillantás alatt veszítettek el mindent, ami valaha fontos volt a számukra, és összeroppantak a veszteség súlya alatt. Michael azonban napközben soha nem telefonál, inkább a vacsoraasztalnál önti ki a lelkét, és Megan mindig figyelmesen végighallgatja a mondandóját.

A tévében éppen megy a híradó, a képernyőről egy fiatal, vidámnak tűnő férfi arcképe néz vissza rá. Az alul futó szalagszöveg tájékoztatja a nézőt, hogy egy eltűnt hátizsákos utazóról, az angol Steven Hindley-ről van szó. Megan körbekémlel a szobában, keresi a távirányítót, hogy felhangosítsa a tévét, hátha Michael erről a fickóról beszél. A gondolat is rémisztő, hogy egy ilyen fiatalemberrel esetleg valami szörnyűség történt. Egy rózsaszín, rövidre nyírt hajú fiatal nő nyilatkozik épp a csatornán.

– Imádta Newcastle-t! Azt mondta, hogy be akarja járni egész Új-Dél-Walest. El akart menni egy rave buliba is. Talán csak nem szólt senkinek, és visszament Sydney-be.

Megan lehalkítja a tévét. Newcastle nem Michael hatásköre. Ráadásul már rég nem foglalkozik eltűnt személyekkel.

– Megtalálták… – ismétli Michael, aztán torkán akad a szó.

Megan felidézi magában az előző esti beszélgetést, és lelki szemei előtt megjelenik magas, széles vállú férje az íróasztalánál, ahogy a ceruzával idegesen kopogtat az asztalon. Kop-kop-kop. Ez a szorongás jele Michaelnél, ilyenkor úgy érzi, hogy kicsúszott a keze közül az irányítás.

Lehet, hogy egy régi ügyéről van szó. Bár most már csak súlyos bűncselekményekkel foglalkozik, amikor csak teheti, előveszi a régen eltűnt személyek egy-egy lezáratlan ügyét. Megnyugvást hoz számára a lezárás, még ha nem is végződött sikerrel a nyomozás. Persze az is lehet, hogy egy aktuális ügyről van szó. Nemrég mesélt egy nőről, akit a férje először összevert, majd magára hagyta, és ő belehalt a sérüléseibe, illetve említett egy cserbenhagyásos gázolást. Utóbbinál egy idős férfi volt az áldozat.

Meganben ekkor tudatosul, hogy a vonal túlsó végén síri csend van. A bizsergés lassan végigkúszik a karján, a szíve hevesebben ver, a légzése felgyorsul, mintha futna épp.

– Kit találtak meg? – kérdezi ismét, de ezúttal lassan, óvatosan, szándékosan megnyomva a szavakat.

– Danielt – feleli Michael. – Megtalálták Danielt.

MÁSODIK FEJEZET

Hat évvel korábban

2013. május 20., hétfő

Megan álmosan rácsap az ébresztőórára, és ezzel a mozdulattal le is veri az éjjeliszekrényről. Így nem látja legalább, hogy már megint csak a szundi gombot nyomta meg. Az ágy széléről felkapja a telefonját, és hunyorogva a kijelzőre néz. Még csak hét húsz Nem olyan késő, mint hitte, de azért már eléggé.

Összegömbölyödik, halkan felnyög, majd lerúgja magáról a takarót, és kipattan az ágyból.

Hallja, hogy a nappaliban megy a tévé; valami rajzfilmtől zeng a kis lakás, a falak visszaverik a zaját. Tegnap este túl sok bort ivott. Ha túlságosan magányosnak érzi magát, borból is több fogy a kelleténél. Tudja, hogy idővel hozzászokik majd a lakás éjszakai csendjéhez, talán élvezni is fogja egyszer, de tegnap kifogott rajta a némaság, és nyomasztotta, hogy a világtól elszigetelve érzi magát. Ebben segített a bor. Egy pohár javított a hangulatán, két pohár után már optimistán tekintett a jövőbe, a harmadik pohár elfogyasztása után pedig rém viccesnek tűnt a tévében játszott vígjáték. Mire észbe kapott, egy csepp sem maradt az üveg alján.

– Én csak szeretni akarlak, Megan. Tényleg olyan nagy kérés?

A volt férje, Greg szavai visszhangoznak a fülében, a férfi beszéd közben durván megragadta az állát, és az ujjai fájdalmas nyomot hagytak a bőrén. Megan elhessegeti az emléket, miközben megmossa az arcát, és elismeri magában, hogy egy üveg bor és némi hasogató fejfájás sokkal könnyebben elviselhető, mint a rögeszmés, uralkodni vágyó Greg fojtogató jelenléte. Greg szeretetéből nem lehet csak úgy felépülni egy algopyrinnel, egy erős feketekávéval és egy liter vízzel.

– Daniel, halkítsd már le! – kiáltja, és kivesz egy melegítőnadrágot és egy vastag pulóvert a szekrényből, valamit, amiben elmehet az iskoláig. Mondjuk, amúgy sem száll ki az autóból. Ebben az állapotban képtelen lenne bájcsevegni az anyukákkal.

Futó pillantást vet a tükörképére, és azonnal elhúzza a száját. Sötétlila karika ékeskedik a szeme alatt, mintha véraláfutás lenne. Tényleg több folyadékot kellene fogyasztania, rendszeresen mozogni, és úgy általában ráncba szedni magát.

– Jól vagy, minden oké – suttogja halkan a tükörképének, miután megrázza a fejét. Azonnal jobb kedvre derül, amikor megpillantja, hogy egy pici pillanatra felragyog a barna szempár. Hosszú, göndör fekete haját lófarokba köti, és magára mosolyog. – Minden oké!

Ez az önbizalom-növelő megerősítés egy válófélben lévőknek szóló tanácsadó weboldalról származik. Eleinte ostobának érezte magát, hogy ismételgeti a mantrát, de vannak gyenge pillanatok, és olyankor nagyon is jól jön.

A nappaliban lévő hatéves Daniel már felhúzta a melegítőalsót. Meztelen felsőteste csont és bőr, a bordája kiáll, a kulcscsontja talán még jobban, arcocskája ezzel szöges ellentétben kerekded és pufók, ami szinte komikusan ellentmondásos látvány. Daniel a kanapén elnyúlva kanalazza a gabonapelyhet. Hogy lehet valaki ennyire sovány, ha állandóan tömi a fejét? Nem ártana vitamint szednie. Majd utánanézek, mit adhatnék neki, gondolja Megan, miközben végigméri a fiát.

– Nem találom a tesipólómat – szólal meg Daniel, miközben le sem veszi a szemét a képernyőről, épp egy űrben repkedő, beszélő kutya köti le a figyelmét.

Megan azonnal átkutatja a lakást. Bekukkant a kanapé alá, feltúrja a hálószobát, még a mosógépbe és a szárítógépbe is benéz, míg végül megtalálja a pólót, ami szépen összehajtogatva pihen a tiszta ruhák tetején.

– Daniel, itt van éppen az orrod előtt! Nem szúrja ki a szemed?

– Dehogy szúrja, ez csak egy tesipóló – válaszolja széles vigyorral Daniel. Négy metszőfoga nem bújt ki még, de foghíjasan is gyönyörű. Megan szívét elönti a szeretet, és puszit nyom a pufók arcocskára. – Naaa, anyaaa, nem látom tőled a tévét! – hajol el Daniel.

– Bocs, csak egy pillanat az egész. Dőlj előre, és tedd le azt a tányért.

Megan ráadja a pólót, Daniel pedig engedelmesen átbújtatja a karját az ujján.

– Légy szíves, keresd meg a melegítőfelsőd, jó?

– Rajta ülök. Inkább készítsd az uzsonnát!

– Daniel! Hékás! Nekem te ne dirigálj! – csattan fel Megan, majd azonnal megbánja. Hogy változhat ilyen gyorsan a hangulatom? Jól vagyok. Jól vagyok, minden oké.

Vesz egy mély levegőt.

– Úgy értem… tudom, kicsim. Tudom, hogy el kell készíteni az uzsonnád.

Annie, az iskolapszichológus azt mondta, hogy Daniel azért utasítgatja őt, mert érezni akarja, hogy legalább ezen a téren a kezében tartja az irányítást.

– Ez egy megküzdési stratégia a részéről. A válás felerősíti a gyermekben a bizonytalanság érzését – magyarázta a komoly fiatal nő. – Daniel érzékeny gyerek. Számára fontos, hogy úgy érezze, tudja kezelni a változást. Nem tiszteletlen akar lenni, csak biztosra megy, nehogy elkéssen vagy otthon maradjon valami.

– Értem, tényleg értem – felelte Megan. – De néha úgy érzem, mintha anyáskodna felettem. Most nekem is nehezemre esik kézben tartani a dolgokat, legalábbis nagy kihívást jelent, és az, hogy egy hatéves próbálja megmondani, mit hogyan csináljak, csak felerősíti a szorongást.

– Ez mindkettőtöknek nagyon nehéz lehet – mondta Annie, miközben kedves pillantást vetett Meganre, akinek a pszichológus együttérzése könnyeket csalt a szemébe.

– Igen… ez az egész… elég borzasztó.

– Daniel jól kijön az édesapjával?

– Igen, vagyis… úgy-ahogy. Furcsa egymás mellett látni őket, mert külsőleg szinte teljesen egyformák. Ugyanaz a göndör, barna haj, világosbarna szempár, mintha klónozták volna az apját. Ami azonban a belsőt illeti, ég és föld a kettő. Greg egy… – hallgat el Megan. Nem mondja ki, hogy egy zsarnok, nem akarja így beállítani a gyereke apját a szakember előtt.

Megan nehezen tudja kezelni ezeket az egymásnak ellentmondó érzéseket a volt férjével kapcsolatban. Legszívesebben világgá kürtölné, hogy Greg milyen bűnöket követett el ellene, de persze tudja, hogy ő a gyereke apja, így a fia érdekében muszáj visszafognia magát. Daniel nem úgy látja az apját, ahogy ő, és Megan nem akarja befolyásolni.

Megan szemében Greg nem más, mint egy zsarnok, egy érzelmileg és néha fizikailag is bántalmazó férfi, a borzalmas volt férj. Daniel szemében viszont hős, mókamester és játszótárs.

– Greg, a volt férjem az iskolában mindig a középpontban volt. Mindene volt a sport – magyarázta Megan a pszichológusnak. – Sok haverja volt, és minden sportcsapatban benne volt. Daniel inkább rám hasonlít: csendes gyerek, humán beállítottságú, művészalkat.

– Ó, igen, láttam a festményeit az iskolai kiállításon. Ön is művész, igaz?

– Igen, bár mostanában nem sok időm volt a saját munkámra. De ebben remélhetőleg hamarosan lesz valami változás.

Annie ekkor hirtelen átnyúlt az asztalon, és kissé érdes kezével gyengéden megfogta Megan kezét.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan újra a régi önmagad leszel, és a munkádra is lesz időd. Minden a legnagyobb rendben lesz veled és Daniellel.

Megan fura módon hálás volt a szavakért. Egy idegentől valahogy hihetőbben hangzott, mintha az édesanyja, a bátyja, Connor, vagy Connor férje, James mondta volna.

– Minden becsomagolva ott van a táskádban… Készen állsz egy szuper iskolanapra? – kérdi Megan.

– Igen! – kiáltja vidáman Daniel.

Az iskolánál Megan kiszáll a kocsiból, de csak egy pillanatra, hogy gyorsan megölelje Danielt.

– Legyen szép napod, anya, és élvezd a művészkedést… – pillant rá vigyorogva Daniel. – Nézd, ott van Max! Max, Maxie! – kiáltja, és már fut is, vissza se néz.

– Szeretlek! – kiáltja utána Megan, mire három gyerek fordítja felé a fejét. Megan megpillantja Oliviát, Max anyukáját, aki bátorítóan felemeli a hüvelykujját, majd a füle mellé emeli a kezét, jelezve, hogy hívja fel, majd Megan elhajt az iskola elől.

Otthon rendet rak, és a kávét kortyolgatva készülődik az előtte álló munkanapra. Ma egy új csoporttal kezdi a napot, a résztvevők egy idősotthonból érkeznek. Megan imádja ezeket a művészeti foglalkozásokat. Mindenki annyira kedves és lelkes, és nagyon örül, hogy ott lehet. Nincs versengés, nincsenek összehasonlítgatások. Ezen már rég túl van ez a korosztály, ebben a korban már az is ünneplésre ad okot, hogy egyáltalán megéli az ember az aznapot. Öröm velük lenni.

A műteremben gyorsan repül az idő. Ebédidőben Megan halkan megköszöni Mr. Pietrónak a támogatást. Amikor meghallotta, hogy Megan válik, csak egyetlen megjegyzése volt.

– Annyi foglalkozást vezetsz, amennyit csak akarsz, drágám, csak szólj! A válás szörnyű, de az még borzalmasabb, ha az ember benne marad egy rossz házasságban.

Megan attól a pillanattól fogva nagyon kedveli Mr. Pietrót. Hálás volt érte, hogy a férfi szavak nélkül is megértette, milyen borzalmas lett minden a végén.

A főnöke sosem utalt rá, hogy pontosan tudná, mi zajlik otthon, de néha egy csésze teával a kezében belépett a műterembe, és ezt mondta:

– Gondoltam, jólesne egy csésze forró tea. Úgy érzem, a ma reggel talán nem a legjobb volt.

– Ó, nem, én nagyon szeretem ezeket a foglalkozásokat – vágta rá gyorsan Megan, mert megijedt attól, hogy a főnöke talán azt hiszi, hogy nem kedveli annyira a munkáját. Az igazság ezzel ellentétben az, hogy ez volt az egyetlen hely, ahol elfelejthette, hogy aznap reggel lekurvázták csak azért, mert felkente a piros rúzsát.

– Én úgy értettem, Megan, hogy talán otthon nem mentek jól a dolgok – felelte halkan Mr. Pietro, miközben levette és törölgetni kezdte apró, kerek szemüvegét. Bár Megan legszívesebben azt válaszolta volna, hogy ebben téved, de azon a napon mégis könnyebb volt csak rábólintani.

A nap végén Megan az iskola előtt figyeli, ahogy az általános iskolás gyerekek nevetgélve, egymással fecsegve kiözönlenek az épületből, és olyan lelkesen ölelik át a szüleiket, mintha hosszú évek után látnák őket viszont. Még csak fél négy, de már sötétedik, mert az ősz utolsó hónapját búcsúztatják. Megan azon tűnődik, vajon milyen lesz az első tél az új lakásban, ahová Daniellel költöztek. Az esték, amikor már öt órakor koromsötét van. Kissé aggasztja, hogy a fojtogatóan szűk térben rátör a bezártságérzés, miután korábban hatalmas kertjük tágasságát élvezhették.

– Megs, itt vagyok! – szólal meg valaki hirtelen. Olivia az, aki a bíróságon viselt öltözékében áll előtte. Haját szoros kontyba fogta, és a nadrágkosztüm még jobban kihangsúlyozza törékeny alakját.

– Azt hittem, egész nap a bíróságon leszel…

– Dehogy! Káoszba fulladt a tárgyalás. A férj szitkozódva vitázott a feleséggel, a feleség anyja pedig felállt, és azzal fenyegetőzött, hogy megöli a vejét. Így aztán a bíró elnapolta a tárgyalást, és szigorúan rájuk szólt, hogy először tanuljanak meg viselkedni. Komolyan, mintha valami szappanoperába csöppentem volna. Olyan volt az egész, mintha a Briliáns elmék egy epizódját néznéd…

– Bárcsak elárulhatnád, ki az alperes és a felperes…

– Nem lehet, Megs – dörzsöli meg Olivia az ajkát. – Szigorúan bizalmas információ. De biztos vagyok benne, hogy láttad már őket a bulvárlapok címlapján. Viszont az jó hír, hogy így el tudtam jönni Maxért. Roy ma este elvisz minket egy étterembe.

– De jó nektek! Ünnepeltek valamit?

Olivia komor arckifejezéssel lesüti a szemét.

– Elkezdjük a lombikot.

– Ó, drágám! Sajnálom, hogy szükség van rá, de végül is ez jó dolog, nem? Hamar összejön a baba, ne aggódj, aztán majd folyton hátfájásra meg hányingerre panaszkodsz.

– Remélem – feleli Olivia bizonytalanul, miközben újra Meganre emeli a tekintetét. – Jaj, Megan! Jöjjön most már pár jó hónap! Mindketten megérdemelnénk.

– Ha Greg végre abbahagyná az állandó üzengetést, én biz’ isten boldog lennék.

– Még mindig nem állt le?

– Nem. Reménykedik benne, hogy visszamegyek hozzá. Két hónapja írtuk alá a megállapodást a szülői felügyeletről, és befejeztük a mediációt. Azt hittem, mostanra feladja, de nem így történt. Ódákat zeng arról, hogy mennyire szeretett mindig, aztán meg arról panaszkodik, hogy mélyen megbántottam, és azt sem felejti el megemlíteni, hogy szerinte nem érdemlem meg, hogy gyerekem legyen, mert szétvertem a családot. Utóbbi időben azt hallgatom, hogy „egyszer majd én is átélem ezt a fájdalmat, amit okoztam neki”. Tudom, hogy csak üres fenyegetés, de mégis nyomaszt az egész. – Most valahogy könnyedén hagyják el a szavak Megan száját, de legbelül korántsem érzi ilyen felszabadultnak magát.

Az édesanyja azzal nyugtatta, hogy Greg csak a dühét zúdítja rá, és szerinte nem szabad komolyan venni, csak ijesztgetés. Megan azonban tart tőle, hogy többről van szó, ugyanis Greg elég dühösnek látszott, így kinézi belőle, hogy bosszút áll.

– Tarts ki, drágám – szólal meg Olivia, s ezzel kizökkenti a gondolataiból. – Hamarosan talál majd valaki mást, akit irányíthat. Biztos horogra akad majd egy fiatal csaj, aki mit sem sejt arról, milyen valójában, és beleszeret, mielőtt kiismerné.

– Akárcsak én. Szegény lány – válaszolja Megan, miközben Greg bűbájos udvarlására, hízelgő szavaira és gyönyörű szemére gondol, s arra, ahogyan elhitette vele, hogy ő a világ legszerencsésebb nője. – El tudom képzelni, ahogy elbűvöli majd a mosolyával meg a sportkocsijával. Szegény! Legszívesebben figyelmeztetném.

– Nem a te dolgod. Helló, Max!

– Szia, Max! – köszönti Megan a sötét hajú kisfiút. – Hol van Daniel?

Max megvonja a vállát.

– Anya, tudtad, hogy egy hangya a testsúlyának tízszeresét, sőt akár az ötvenszeresét is elbírja?

– Tényleg? – kérdezi mosolyogva Olivia. – Lenyűgöző! Na, ideje hazavinni és átöltöztetni Maxet. Holnap hívlak, Megs!

Megan búcsút int Oliviának és Maxnek, majd az iskola kapuján kiáramló gyereksereg felé fordítja a fejét. Már nincsenek is olyan sokan, csak néhányan sétálnak komótosan kifelé. Megan felsóhajt. Daniel biztos épp egy madárkát bámul a faágon, vagy egy teli szemetesláda mellett ácsorog, esetleg talált a földön egy összegyűrt papírdarabot. Mindent lenyűgözőnek talál, és állandóan elkalandozik, és többnyire Max szól neki, hogy kapja össze magát. Megan most már türelmetlenül dobogva várja a kisfiát. Amikor tíz perccel később a középiskolások is elkezdenek kiszállingózni az épületből, már nagyon ideges.

Nagyot sóhajt, és feladja a várakozást. Elindul az iskola épülete felé, és minden kamasz, aki képes egy pillanatra leszakadni a telefonjáról, kíváncsi pillantással méregeti.

Tíz percbe telik, mire végigjárja az általános iskola épületét. Gyors léptekkel halad, bekukkant minden tanterembe, aminek nyitva találja az ajtaját. Mire visszaér oda, ahonnan indult, úrrá lesz rajta a pánik. Még egy kört tesz, zihálva és izzadva fut végig az épületen, átkutatja minden zugát. A félelemtől kiszárad a szája. Daniel nincs sehol! Az általános iskolásokat nem engedik be a gimnázium területére. Való igaz, hogy Daniel néha elcsatangol, de ezt a szabályt biztos nem hágná át.

– Hol vagy, Daniel? – morogja az orra alatt, miközben rohamléptekkel elindul a titkárság felé. Kivágja az ajtót, és hajszál híján beesik a helyiségbe, amivel halálra rémíti Mrs. Robertset, az iskolatitkárt, aki minden diákot szívecskémnek szólít.

– A fiam, a fiam, Daniel! – lihegi Megan.

– Ó, kedveském, nyugodjon meg! Mi történt?

– A fiam, Daniel! Daniel Stanthorpe. Elsős. Nem találom. Nem találom sehol!

– Te jó ég, te jó ég! Üljön ide le szépen, kedveském! Mindjárt… mindjárt felhívom Mr. Nandet. Biztos vagyok benne, hogy valahol itt van a kis drága. Tudja, milyenek a gyerekek! Talán elbújt, vagy egy barátjával játszik valahol.

– Nem, nem, nem – rázza meg Megan hevesen a fejét. – Már mindenütt kerestem. Az általános iskolások már mind hazamentek, sőt a középiskolások is! Daniel nincs az épületben. Sehol sincs!

Mrs. Roberts felkapja a telefont, majd suttogva beszél valakivel.

A folyosó végén kinyílik egy ajtó, és Mr. Nand, az igazgató határozott léptekkel elindul feléjük.

– Mrs. Stanthorpe, úgy hallottam, hogy nem találja Danielt – szólal meg az igazgató. Királykék nyakkendőt visel, öltönye makulátlan és elegáns.

Minden rendben lesz, gondolja Megan.

– Valójában Ms. Stanthorpe – javítja ki Megan. – A válás után vissza akartam venni a leánykori nevem, de Daniel… – mondja, majd elhallgat és megrázza a fejét. Idióta, idióta! Miért magyarázkodsz?

– Elnézést, Ms. Stanthorpe. Nyugodjon meg, kérem! Biztos vagyok benne, hogy itt van valahol. Kissé álmodozó típus, igazi művészlélek. Lehet, hogy a középiskolai rajzteremben van. Ma délután épp kiállítást rendeznek a végzősök.

Megan érzi, hogy azonnal oldódik benne a szorongás.

– Persze, persze! – mondja mosolyogva.

– Megpróbálom elérni az osztályfőnökét, hátha tudja, merre lehet. Alice, lenne szíves felhívni a középiskolai titkárságot? Kérdezzük meg, nem kódorog-e a rajzteremben a kisdiák.

– Ó, igen, igen, máris hívom!

Megan fáradtan lehuppan a székre, miközben Mr. Nand megkeresi az osztályfőnök telefonszámát.

– Ó, Jenny, szia, itt Peter. Biztos vagyok benne, hogy aggodalomra semmi ok, de Ms. Stanthorpe, Daniel édesanyja nem találja a kisfiát.

Mr. Nand figyelmesen hallgatja a vonal másik végén beszélőt, majd kétszer bólint, a lámpa fénye megcsillan a vékony keretes szemüveg lencséjén.

– Igen… igen, értem. Rendben, megmondom neki. Legyél telefonközelben, kérlek, hogy el tudjunk érni, ha kell.

– Ms. Stanthorpe, Ms. Abramson azt mondta, hogy Danielt a nap végén az édesapja vitte el. Elmondása szerint a fér… a volt férje kicsöngetés után ott állt a tanterem előtt. Daniel nagyon örült, amikor meglátta, és a tanárnő feltételezte, hogy ezt önnel is egyeztették – tájékoztatja Mr. Nand.

– Ó – feleli Megan, mert hirtelen semmi más nem jön ki a torkán. – Ó!

Előveszi a telefonját, és felhívja Greget. Kivárja, amíg a hívás hangpostára kapcsol, majd derűs hangon üzenetet hagy, és közben nagy erőfeszítésébe kerül, hogy úgy hangozzon, mintha ez egy hétköznapi érdeklődés lenne.

– Szia, Greg, én vagyok. Nem tudtam, hogy ma te jössz Danielért. Hívj vissza, rendben? Csak hogy tudjam, mikor hozod haza.

Ezután tárcsázza Greg vezetékes számát. A férfi nemrég bérelte ki az új lakást.

– Ez a szám már nem elérhető. Kérjük, ellenőrizze a hívott számot, és próbálja újra!

Ismét megpróbálja elérni a mobilján. Hangposta. Ezután újra tárcsázza a vezetékes számot, miután leellenőrizte, hogy helyesen írta-e be.

– Ez a szám már nem elérhető. Kérjük, ellenőrizze a hívott számot, és próbálja újra!

Így megy ez tíz percen át, egyik számot hívja a másik után, miközben Mr. Nand és Mrs. Roberts aggódva követi az eseményeket.

– Nem lett volna szabad elvinnie! – pillant Megan ijedten az igazgatóra. – Nem veszi fel a telefont, és a vezetékes száma nem kapcsolható. Azt hiszem… azt hiszem, értesíteni kellene a rendőrséget… – A torkában dobog a szíve, a bőrén izzadságcseppek gyöngyöznek. Mély levegőt vesz, hogy visszaszorítsa a zihálást. Daniel, Daniel, Daniel, zakatol a fejében.

– Ó, arra biztos nem lesz szükség – mondja a mindig derűlátó Mrs. Roberts.

– Hívja a rendőrséget, Alice! Mondja meg nekik, hogy eltűnt a gyermek. Mondja meg, hogy szülői elrablásról lehet szó – szólal meg komor arckifejezéssel Mr. Nand, miközben idegesen megigazítja a nyakkendőjét. – Megnézem, mi az eljárás ilyen esetben – teszi hozzá, majd visszamegy az igazgatói irodába.

– Erre külön eljárás van? – kérdezi Megan, miközben Mrs. Roberts leteszi a telefont.

– Úgy van, szívecském. Tudja, rengeteg a válás manapság, és előfordul, hogy bonyolulttá válik egy-két eset. A rendőrség küld két járőrt, nemsoká ideérnek.

Megan a kezébe temeti az arcát. Egyszer majd te is átéled ezt a fájdalmat, amit okoztál, hallja a fejében Greg fenyegető hangját.

– Mit tettél, Greg? – suttogja. – Mit műveltél?

– Köszönöm – pillant újra az iskolatitkárra. – Felhívom édesanyámat. Szólok neki, hogy menjen el a lakásomba, és ott várakozzon, hátha felbukkannak.

– Na látja, ez nagyon jó ötlet! Valószínűleg így is lesz.

– Igen, igen, remélem – vágja rá Megan gépiesen, majd kimegy a szabadba a délutáni napsütésben. Felhívja az édesanyját, Susannát, és elmagyarázza a helyzetet egyszer, aztán még egyszer. Nehezen buknak ki belőle a szavak, mintha a valóság kimondásával válna véglegessé a szörnyűség. Mély levegőt vesz, aztán újra, és igyekszik megnyugtatni magát, de a heves szívdobogás nem csitul, az elméje nem nyugszik meg.

– Én felhívom Connort és Jamest. Neked meg beszélned kellene Greg barátaival, és talán felhívhatnád a szüleit is.

– A szülei Angliában vannak, anya.

– Hát persze! Van valakije Sydney-ben?

– Egy unokatestvére él Adelaide-ben.

– Akkor hívd fel őt! Hívj fel mindenkit, akit csak ismersz, mi pedig folyamatosan próbáljuk elérni a mobilján. Talán felveszi, ha ismeretlen szám hívja. Annyira jellemző rá ez az önző viselkedés! Biztosan tudja, hogy majd megőrülsz az aggodalomtól.

– Pontosan ezért tette.

– Ó, Megan, minden rendben lesz, kérlek, ne aggódj! Daniel ma este már az ágyában alszik, otthon lesz, biztonságban, de szerintem ezek után muszáj szólni az iskolának, hogy a te engedélyed nélkül soha többet nem engedhetik el Greggel.

– Nyilván, köszi. – Miért nem tettem már meg korábban? Minden egyes alkalommal, amikor Daniel az apjával volt, Megan végig aggódott. Számolta a perceket, míg Daniel haza nem ért, és minden alkalommal kinyitotta az ajtót, amikor hangokat hallott odakintről. A láthatás alatt mindig halálra idegeskedte magát, de az iskola mint hibalehetőség, soha nem merült fel benne. Hogy lehetett ennyire ostoba? Mentségére legyen mondva, hogy Greg az együttélés évei alatt egyszer sem ment el Danielért. Egyetlenegyszer sem.

– Nem kell így visszaszólni, tudod, hogy csak aggódom.

– Tudom, anya. Bocsánat, és én is aggódom, hidd el!

– Pár perc múlva a lakásnál leszek.

– Rendben! Vidd a kulcsodat!

Megan felhívja Greg unokatestvérét, Lest, aki Adelaide-ben él. Aztán Greg barátait, Willt és Kyle-t. Semelyikük nem hallott róla hetek óta. Miért nem hallott senki felőle? És mit jelent ez Danielre nézve? Amikor még házasok voltak, Greg legalább kéthetente egyszer elment valahová este a fiúkkal. „Ők a legjobb barátaim. Nem fogom csak azért hanyagolni őket, mert megnősültem”, mondogatta.

– De nem szoktatok beszélni? – kérdezi Megan Kyle-tól. – Azt hittem, hetente többször beszéltek.

– Csak néha. Azt gondoltam, hogy csak elfoglalt lehet mostanában.

Elfoglalt? Mármint? Mivel lehetett ennyire elfoglalva?

Amikor a két rendőr megérkezik, az egész helyzet olyan valószínűtlennek tűnik, hogy Megan majdnem elneveti magát. Ez nem történhet meg! Ugye, nem?

– El tudná mondani az elejéről? – kéri a fiatal, vörös hajú rendőr, aki McGuire-ként mutatkozott be. A társa pedig Wong tizedes. Megan megint elismétli az egészet, mindent részletesen elmond, miközben a fiatal rendőr állán lévő ritkás, vörösesszőke szőrfoltra mered, amit nem borotvált le.

– Van hivatalos szülői megállapodás önök között?

– Igen. Néhány hónapja írtuk alá. Gregé minden szombat este.

– Ennyi?

– Igen. – Megan úgy érzi, mintha a rendőr ítélkezne felette. Látja rajta, hogy már eldöntötte, hogy ő, a volt feleség az, aki a láthatást akadályozza, aki távol akarja tartani Danielt az apjától. A feszültség egyre nő benne.

– Ő akarta így. Ő kérte – magyarázkodik Megan, mert szükségét érzi, hogy megvédje magát. – Én is úgy gondoltam, hogy ez nem valami sok, de azt mondta, hogy dolgoznia kell, ezért a hétköznap nem megy.

– Értem – feleli a rendőr. Megan most már biztos benne, hogy kinek az oldalán áll. Sőt, eldöntötte, hogy csak egy dühös anyával van dolga, akinek a volt férje engedély nélkül elvitte a fiát. Fogalmad sincsen róla!

– És próbálta már elérni a volt férjét?

Megan lenyeli a választ, ami azonnal kibukna belőle, hogy „még jó hogy”, és inkább felmutatja a telefonját, hogy a rendőr lássa, hányszor hívta Greget.

– Sajnálom, de ezt meg kellett kérdeznem.

– A vezetékes telefonja ki van kapcsolva.

– És a munkahelyét hívta?

– Én… nem, erre nem gondoltam. – Egy pillanatra felcsillan a remény.

– Mit dolgozik?

– Valami informatikai munka… Azt hiszem, nagyvállalatoknak értékesít kiberbiztonsági szoftvereket… legalábbis legutóbb, amikor a munkájáról beszéltünk, még ezt csinálta.

– És mikor beszélt vele utoljára?

– Egy éve külön élünk. Nem igazán vagyunk jó viszonyban, és csak SMS-esben vagy e-mailben tartjuk egymással a kapcsolatot.

– Miért? Előfordult, hogy bántalmazta önt?

McGuire rendőr türelmesen várja a választ, és Megan azon gondolkodik, hogyan is magyarázza el, mi a helyzet Greggel.

Sosem gondolt a történtekre bántalmazásként. Még annak ellenére sem, hogy látható jelei voltak. Még azután sem nevezte a nevén, amikor kék-lila foltok tarkították az testét. De miután többet olvasott a témában, és megnyílt Oliviának, végre beismerte magának, hogy bántalmazás volt. A házassága alatt rengetegszer kérdőjelezte meg önmagát. Úgy gondolta, hogy talán tényleg túlérzékeny, ahogy Greg állította. Talán állandóan félreértette a szavait. Talán nehéz volt vele, talán ok nélkül kötekedett. Greg érzelmi manipulációja olyan mély bizonytalanságba taszította, amit korábban elképzelhetetlennek tartott. Greg pedig mindig mindent kimagyarázott. Érvelt, meggyőzte arról, hogy ami történik, az nem bántalmazás, hanem szeretet. És amikor a dolgok tettlegességig fajultak, akkor mindig véletlen balesetnek, hibának minősítette a tettét. Például azt, hogy túl erősen megragadta a karját. Vagy, hogy a mutatóujjával belé döfött. Amikor hirtelen úgy meglökte, hogy a falnak esett. Greg mindig kimagyarázta. „Nem akartam.” „Nem kellett volna ilyen közel állnod.” Vagy: „Tudod, hogy én nem vagyok ilyen.” És Megan hitt neki. Elhitte újra és újra, míg végül… végül betelt a pohár.

A rendőr zöld szeme mintha könnytől csillogna, Megan az ajkába harap. Tudja, ha igennel válaszol, és Greg végül mégis visszahozza Danielt, paranoiásnak titulálják majd. Greg ki fog akadni, és tajtékozva megvádolja, hogy el akarja idegeníteni tőle a fiát. Annak ellenére, hogy még a volt férje gúnyos mosolya is megjelenik lelki szemei előtt, örülne, ha nem lenne igaza, mert ez azt jelentené, hogy Daniel hazatér és biztonságban van. Ha letagadja, a rendőrök talán nem cselekszenek elég gyorsan. Talán addig várnak, amíg már túl késő.

– Igen – feleli végül halkan. – Előfordult, hogy bántalmazott. Nem akart elválni. Engem hibáztat, hogy tönkretettem a családot.

McGuire rendőr bólint.

– Megvan a munkahelyi száma? Wong felhívja a munkahelyét. Az emberek a rendőrségnek általában készségesen válaszolnak.

Megan átnyújtja a telefonját, a rendőr elveszi tőle, és elindul az igazgatói iroda felé.

– A fiának nincsen véletlenül saját mobiltelefonja?

Megan megrázza a fejét, miközben magában megfogadja, hogy amint lesz végre egy szabadnapja, az első dolga lesz beszerezni egy telefont Danielnek. De nem akar magyarázkodni ennek a fiatalembernek. Többször gondolt már rá. Meg akarta venni azt a mobiltelefont, hogy amikor az apjával van, anélkül beszélhessen a fiával, hogy Greggel kellene beszélnie. Tervezte, csak valahogy nem jutott rá idő.

Wong tizedes visszatér.

– A HR-es szerint Greg egy hónapja felmondott.

– Tessék? Egy hónapja? Erről nekem egy szót sem szólt. Vajon miért hallgatta el? – Megan szíve ismét hevesen ver. Itt valami nem stimmel. Valami nem stimmel! Valami nagyon nincs rendben!

Megan észreveszi, hogy a rendőrök és Mr. Nand jelentőségteljesen összenéznek, mint akik jól ismerik az ilyen helyzeteket. McGuire rendőr együttérzően Meganre pillant.

Könyörögve kérem, ne nézzen így rám! Mondja, hogy hamarosan hazajön! Nagyon szépen kérem! Istenem, ne nézzen így rám!

– Azt javaslom, hogy beszéljen az eltűnt személyek ügyeivel foglalkozó nyomozókkal. A legjobb lenne, ha bejönne velem az őrsre.

Megan feláll. Szóval ez a valóság. Tényleg megtörténik. Greg elvitte a fiunkat és eltűnt. Hol vagy, Daniel? Hol vagy?

Megan nem emlékszik pontosan, hogy mi történt ezután, homályos az egész. Pár apró részletet fel tud idézni aznapról, például, hogy Kade nyomozónak kedves, barna szeme volt, és azt, hogy amikor már hullafáradtnak érezte magát, a nyomozó kék ingén a csíkok táncolni kezdtek a szeme előtt.

A nyomozó figyelmesen végighallgatta, és felvette a jegyzőkönyvet. Eztán Megan első dolga volt, hogy felhívja Greg szüleit, Audrey és William Stanthorpe-ot Angliában.

– Audrey, Audrey! Én vagyok az, Megan.

– Milyen Megan?

Más körülmények között talán elnevette volna magát Audrey közönséges próbálkozásán, mellyel azt kívánja érzékeltetni, hogy már nem tartozik a Stanthorpe családhoz, de már ott tartott, hogy a saját idegállapota fontosabb volt, és inkább arra koncentrált, hogy elfojtsa az egyre erősödő szorongását, ezért nem törődött a provokációval, és éles hangon válaszolt.

– Pontosan tudod, hogy ki vagyok, Audrey! Azért telefonálok, mert tudnom kell, hallottatok-e Greg felől. Elvitte Danielt az iskolából, és nem tudom elérni.

– Miért kéne elérned? Elment a fiáért az iskolába. Szerintem sok nő hálás lenne azért, hogy besegít a férje… akarom mondani, a volt férje.

– Audrey, most nem tudom neked elmagyarázni az egészet, de nem Gregnek kellett volna menni Danielért. A rendőrség is keresi őket, ezért tudnom kell, hogy Greg hívott-e titeket, mondott-e valamit Danielről.

– Nos, közlöm veled, Megan, ha zajlott is köztünk bármiféle beszélgetés, az magánügy. Neked már nincs jogod hozzá, hogy érdeklődj Greg felől.

Megan csalódottan felsóhajtott.

– Jogom van megtudni, hogy mi van vele, mert nála van a fiam, Audrey! Ez komoly dolog. A rendőrség is tud az ügyről. Greg bajba kerül, ha nem hozza haza Danielt, méghozzá azonnal. Megkérlek rá, hogy hívd fel, és mondd meg neki, hogy vissza kell hoznia a fiamat!

– Ezt semmiképp nem fogom megtenni. Honnan tudhatnám, hogy nem te találod-e ki ezt az egészet csak azért, hogy bajt keverj? Mindent tudok, Megan! Rólad és a családodról, a sok áskálódó rosszakaróról, aki ártani akar Gregnek. Fogalmam sincs, kinek képzeled magad, de az biztos, hogy nem hívhatsz fel csak úgy, rendőrséggel fenyegetőzve! Ezek után még elvárnád, hogy segítsek neked?

Megan szólásra nyitotta a száját, de még mielőtt megszólalt volna, Audrey letette a telefont. A nyomozó megpróbálta visszahívni, abban bízott, hogy Greg édesanyja talán fogadja a másik számról érkezett hívást, és készségesebbnek mutatkozik, ha egy rendőr kérdezi ki, de Audrey nem vette fel a telefont.

Megan lehunyta a szemét, és lelki szemei előtt megjelent volt anyósa és apósa, ahogy az apró konyhában ülve kortyolgatják a teát és majszolják a pirítóst hozzá. Audrey kortyol egyet a teából, majd vászonszalvétával megtörli a száját, és megigazítja szoros kontyba fogott ősz haját. Megan pontosan tudta, hogy egy szó sem hangzik el közöttük a történtekkel kapcsolatban, kivéve persze William időnkénti megjegyzését.

– Hát ennek a nőnek aztán van bőr a képén!

Ezután az őrsön ki kellett tölteni az űrlapokat, amit meg is tett, miközben a helyiség Kade nyomozó ceruzájának ütemes kopogását visszhangozta. A hang az idegeire ment, ezért meg kellett kérnie rá, hogy hagyja abba.

– Elnézést – mondta a nyomozó, és a homlokát ráncolva végigsimított sötétbarna haján. Aztán el kellett indítani a hivatalos jogi eljárást. Megannek a családjogi bíróságra beadott kérvényben kérnie kellett a gyermek visszaszolgáltatását, és részletesen ki kellett fejtenie, hogy miért kell Danielt visszahozni hozzá.

– Hát nem egyértelmű? – kérdezte Megan. – Az anyja vagyok.

– Tudom, hogy abszurdnak tűnik, de a helyzet bonyolódhat. A bíróságnak minden eshetőséget figyelembe kell vennie.

– Ön szerint bántaná a gyereket? Nem fogja bántani a kisfiamat, ugye? – kérdezte Megan könyörgő hangon.

– Bárcsak azt válaszolhatnám, amit hallani szeretne, Megan, de őszintén: fogalmam sincs. A tapasztalatomról azonban beszélhetek önnek. Ha az apa… azzal akarná büntetni önt a válásért, hogy bántja a kisfiukat, akkor már jelentkezett volna, hogy tudassa önnel, Daniel nála van. Kifejezetten jó jel, hogy nem kereste.

Jó jel? Hogy lehetne ez jó jel?

Pár órával később – ami inkább egy örökkévalóságnak tűnt – Megan hazamegy, a lakásban a szülei várják. Bedugja a kulcsot a zárba, és imádkozik, hogy miután kinyitja az ajtót, az a kép fogadja, hogy Daniel a kanapén ülve éppen a nagyapjának meséli el a napját. Nagy erőfeszítésébe kerül, de ragaszkodik hozzá, hogy az elméje valóságnak tartsa a vágyát, noha pontosan tudja, hogy az anyja rég felhívta volna, ha Daniel hazakerült volna. Kinyitja az ajtót, és csak a szüleit pillantja meg odabent, vagyis fejbe vágja a valóság.

– Ó, Megan! Ó, drágám! – pattan fel a kanapéról az édesanyja, és szorosan magához öleli a lányát.

– Hogy történhetett ez meg, anya? – kérdezi könnyes szemmel Megan.

– Visszahozzuk, ne félj! – szólal meg az édesapja mély, morajló hangján, hogy megakadályozza a felesége és lánya esetleges kiborulását. – Visszahozzuk! Az sem akadály, ha meg kell ölnöm ehhez azt a rohadékot!

Megan remegő hangon felhívja Oliviát, és mindent elmesél.

– Beszélek valakivel, aki visszaszolgáltatási ügyekkel foglalkozik, és megpróbálom elintézni, hogy sürgősséggel kezeljék az ügyet! – nyugtatja meg a barátnője.

– Köszönöm, Liv!

– Nemsoká otthon lesz, ne félj! Az idióta volt férjed valószínűleg csak rád akar ijeszteni. Végül visszahozza, ne aggódj! Csak előtte teletömi édességgel, hogy aztán egész éjjel fennmaradj, és a hasfájással foglalkozzál.

– Bárcsak így lenne, Liv, bárcsak így lenne!

Egy óra telik el. Aztán kettő. Aztán három.

– Connor és James elmentek hozzá – jelenti az édesanyja, miután sikerült felhívni az öccsét. – James beszélt a főbérlővel. Soha nem lakott ott, Megan. Hazudott neked!

– Nem értem. Miért hazudott volna? – Mit nem vettem észre? Miért nem tudtam róla? Mi történik? Ó, Daniel, kicsim, hol vagy?

Megan édesapja vállat von, az édesanyja a könnyeit törölgeti.

– Hamarosan visszahozza.

Újabb óra telik el. Aztán kettő. Aztán három. Már majdnem éjfélre jár.

– Menjetek haza, anya! Neked és apának is pihenni kell.

– Itt maradunk veled!

– Nem, kérlek, ne aggódjatok, menjetek haza, és próbáljatok meg aludni! A nyomozó azt mondta, menjek vissza reggel. Kiadták a körözést.

– Jól van, rendben. Próbálj meg aludni egy kicsit, Megs, dőlj le egy kicsit a kanapéra legalább – mondja az édesanyja, miközben szorosan öleli a lányát. Megan azt kívánja, bárcsak sokáig tartaná a karjában még, de végül elengedi, és hátrébb lép.

– Pihenj – mondja, és csókot nyom Megan homlokára.

– Megpróbálok – feleli Megan, és az ajtóhoz kíséri őket.

Miután elmennek, folyamatosan hívogatja Greget egészen addig, míg végül a telefont a kezében szorongatva el nem nyomja az álom.

Reggel korán felriad, és nagyon megijed, hogy elaludt, vagyis Daniel elkésik az iskolából. Aztán hirtelen rádöbben, hogy Daniel nincs is az ágyában. Nincs itthon.

Daniel eltűnt. Az apja elvitte. Megan összegömbölyödik, a szájához szorítja a párnát, és fájdalmában torkaszakadtából üvölt.