TARTALOM

Előszó

A kezdet kezdetén

Ebéd Györgyinél

A Nemzet Színésze

Időutazás Fonyódon

Negyven év színpadon

Szomorú szamuráj

Miből lesz a forradalmár?

Szegeden semmi sincs már úgy

Egyedül a legjobb

Csak az igazat

Névmutató

Képek jegyzéke

Köszönetnyilvánítás

ELŐSZÓ

„Stroke-os vagyok”, mondja János gyakran. „Lobotómia”, teszi hozzá, amikor nem sikerül valamit kifejezni, amit szeretne. Mindent ért, mindent követ, és nem tudja kiadni magából, ami belül zajlik. „Afázia. Van rá magyar szó?”, kérdezi tőlem. Nem tudok róla, szerintem ezt így hívják mindenütt. A Neurológiai Központ oldalán azt írják: az afázia „egy komplex nyelvi zavar, amely az agy nyelvi központjainak károsodása vagy sérülése miatt alakul ki. Az afázia során az érintett személyek képtelenek megfelelően érteni a beszédet vagy kifejezni magukat szavakkal. Ez nemcsak a beszélt nyelvet, hanem az írott nyelvet is érintheti”. Mi most mégis könyvet írunk, együtt. Megpróbáljuk kibányászni, ami bent rekedt, legalább egy részét. Szavakat adunk neki, élmények által. Kicsalogatjuk a biztonságos burokból, ahová visszahúzódott, utazásokra indulunk. Mert az afáziának van egy olyan hatása is, hogy „társasági izolációt, szorongást, depressziót okozhat hosszú távon”. Aki csak töredékesen tudja magát kifejezni, az egy idő után neki sem fut. Nem kezdeményez. Nem kezd bele a sztoriba. Nem akar benne elakadni, nem szeretné látni a másik zavarát.

János volt az egyik legnagyobb magyar színész. Amikor ez történt, négy darabban játszott, egy újat próbált, koncerteket adott, épp befejezett egy filmet. Évtizedek óta a csúcson volt. Eljátszotta Hamlettől Jágón át III. Richárdig a drámairodalom legismertebb hőseit az ország legjobb színházaiban, elénekelte a Csárdáskirálynőtől a My Fair Ladyn át a Hegedűs a háztetőn musical főszerepeit, szórakoztató előadásokba kirándult. Filmen bejárta a teljes 20. századot, hangoskönyvben felolvasta a legnagyobb klasszikusokat. Ma azt gondolja, túl sokat dolgozott. Nem lassított akkor sem, amikor már fáradt volt – talán hiba volt. Egy hasiaorta-műtétet követően öt nappal már a színpadon állt. Egy hónap múlva stroke-ot kapott.

Ma már könnyen mond nemet. Hívják most is, de nem megy. Ritkán megy. Nem vonult vissza, csak nem köt kompromisszumot. Olyan emberekkel veszi körül magát, akiktől őszinteséget kaphat. Akiknek elég tőle a fél mondat, vagy csak egy-egy szó, kitalálják a hiányzó neveket. Kimondják helyette is, vagy ki sem mondják, de értik. Amikor eltalálják, amit szeretett volna, azt mondja: „Okos vagy!”

A jobb napokon ugyanúgy fecseg, nevet, csillog a szeme, ő is mesél. A szavak mellett (helyett) gesztusok, arckifejezések végtelen tárháza áll a rendelkezésére. Annyi színe, árnyalata van, és olyan melegség, kedvesség érkezik tőle, hogy megszűnik minden akadály. Talán ilyen lehetett vele a színpadon.

Mellette más időszámításba kerülünk. Nyugodtabb, élhetőbb, igazabb jelenbe. Nincs helye a felesleges gondolatoknak, a képmutatásnak. Utána sokszor úgy tűnik, túl sokat fecsegünk, alakoskodunk mi, többiek. Mire az a sok szó? Elég kevesebb, elég a lényeg. Többet mond a szem, a mimika. Kár, hogy ezt egy könyvben nem lehet megmutatni. Megpróbáljuk kimondani, kikerekíteni, amire az életben elég egy mozdulat vagy grimasz.

Mert ez mégiscsak egy könyv róla, amibe beleegyezett. Nem szokványos színészkönyv, inkább egy ember portréja. Egy olyan emberé, aki megjárta a halált, visszajött onnan, de sok mindent elveszített. Nem tud többé sportolni, főzni, monológokat vagy verseket mondani, nem beszél már angolul vagy franciául (bár a kiejtése egy-egy mondatra is tökéletes), nehezen jár és állandó fájdalom gyötri. Számos olyan dolgot hagyott hátra, ami a korábbi életének fontos része és örömforrása volt. Hiányokkal él, de nem sír vissza semmit. Most mégis elindulunk vele hátrafelé. Felkeressük életének fontos helyszíneit, elvisszük magunkkal a barátait, és ránézünk az egészre. Megvizsgáljuk, mi formálta, mi marad belőle, mi az, ami igazán fontos. Mi másnak lenne értelme?

2024. április 12.

János élete napra pontosan nyolc évvel ezelőtt változott meg. Keddi nap volt. Hétfőn az Operabeavató című előadása volt a Kamrában Mozart Così fan tuttéjéből. Ez egy olyan előadás- sorozat, ahol az operákat humoros és közérthető formában ízekre szedik és közel hozzák a nézőkhöz. Előző hétvégén megismerkedett egy operaénekessel, aki ismerte a Così fan tuttét, próbált vele kicsit. A próba végeztével megbeszélték, hogy másnap este Jánosnál vacsoráznak.

Kedden egy másik előadást próbált a Kamrában. Összeszólalkozott a rendezőasszisztenssel, feszült volt. Hazament, vacsorát főzött, fogadta az új ismerősét. Megették az ételt, átültek a kanapéra, beszélgettek. Majd… képszakadás. János érzékeli, hogy baj van, hogy nem érzi a végtagjait, és nem tud megszólalni. Egy pánikba esett arcot lát, ahogy szólítgatja: „János, János!”

Csak fekszik, nem tud beszélni, nem tudja kifejezni magát. Elveszíti a kapcsolatot a külvilággal, elindul a kék ég felé, sugárzik a nap, minden csodálatos. „Olyan jó volt meghalni!”, mondja ma. „De tényleg.” Aztán visszajön. Nem tudja, miért, mi hozta vissza, nem ő döntött így. Az is lehet, hogy ez már később történt.

A vacsorapartner közben segítséget hívott; az Operabeavató zenei vezetőjét, akit korábbról ismert, ő pedig Mattyasovszky-Zsolnay Bencét, a Katona József Színház ügyvezetőjét. Bence meg Janinát, János nővérét tárcsázta, aki azonnal elindult a Honvédkórházba, mert addigra kiért a mentő, és elszállította. Egyedül volt a mentőkocsiban, kísérő nélkül. „Mindenkire mosolyogtam”, emlékszik.

– Mi történt velem ebben a nyolc évben? – kérdezi most. Úgy érzi, mintha az élete megállt volna.

– Felépültél, dolgozni kezdtél, elköltöztél, színházban játszottál, filmben játszottál, lemezt készítettél, interjúkat adtál – mondom.

– Az élet olyan rövid – válaszolja.

– Mit szoktál ezen a napon csinálni? Visszaidézed a múltat? Újraéled azt a napot?

– Gondolkodom. Mindig csak gondolkodom.

A KEZDET KEZDETÉN

Született: 1958. november 11-én

Születési súlya: 3800 gramm

Felvételi idő: 1958. november 19-én

Felvételi súlya: 3540 gramm

A naplót vezeti: Keresztesi Gyuláné

1958. november 19. „Feszít, rugdalózik.”

1958. november 22. „Hasra fordítva emeli a fejét.”

1958. november 22. „Nem feszít.”

Egy nyolcnapos kisbaba első megnyilvánulásai egy idegen helyen, ahová az anyjától elszakítva vitték. Kulka János édesanyja, Boleman Eszter nem szoptathatja, nem gondozhatja újszülöttjét, orvosi utasításra megtiltják neki a korábbi tuberkulózisa miatt. Ahogy első gyermekét, Kulka Janinát, úgy Jánost is csak nyolc napig tarthatja a karjában, mert miután világra hozta a budapesti Bábaképzőben, a gyerekeket a Lóczy Lajos utcában működő Pikler Emmi Csecsemőotthonba szállítják, amely 1946 óta működik sajátos módszer szerint – ennek része, hogy rendszeres feljegyzést készítenek minden gondozottjukról.

Innen tudjuk, hogy a két hónapos és négynapos János reggel 9 óra 40 perckor „[e]vés után hanyatt fekszik az ágyban. Nyitott szemmel, ökölbe szorított kézzel nyugodtan nézkél. Kezeivel hadonászik, a száját jártatja, a nyelvét öltögeti”. Két perccel később: „Nyugodtan nézkél.” Négy perc múlva: „Mosolyog, a kezeit szétnyitja.” Hét perccel azután: „Nagyokat tüsszent és élénken mosolyog.” Igen, percenként rögzítették, mit csinál éppen – ha nem is mindennap.

És úgy tűnik, addigra megszokta, elfogadta a helyzetét. Egy új világba csöppent, ahol nyolc másik csecsemővel lakott egy szobában, és három gondozónő ügyelt az egészségükre és a fejlődésükre. Egyikük kiemelten figyelt rá, ő írta a naplót: Keresztesi Gyuláné, de egy másik műszakban Nagy Bertalanné, egy harmadikban pedig Ádám Erzsébet vigyázott rá, később ők is jegyzeteltek.

A három gondozónő pontos instrukciók szerint bánt vele. „Ámbár valódi, érzelemteli kapcsolatot alakítanak ki a gyerekekkel, de kerülik a túlságosan nagy érzelmi igény kiváltását. Mivel a gyerekek intézményben élnek, kontaktuséhségüket korlátozni kell, különben frusztráltak, nyugtalanok és agresszívek lesznek” – ismerteti az otthon szemléletét egy jóval későbbi, 1998-as tanulmány, amelyet két francia megfigyelő készített a módszerről.

„Ha a gyerek belefeledkezik derűs és sikeres tevékenységébe, akkor kontaktusigényének egy részéről le tud mondani. Ugyanakkor a gondozás közben kapott figyelem biztosítja a kapcsolatnak azt a mértékét, amely szükséges és elegendő ahhoz, hogy ne süppedjen érzelemnélküliségbe, sem pedig az érzelmi kielégületlenség tünetcsoportjába” – írja dr. Myriam David és Geneviève Appell.1 De valószínűleg ez a megállapítás a lényeg: „Mivel intézetben élnek, nem szabad nekik többet ígérni, mint amennyit adni tudunk, de amit nyújtunk, annak állandónak és biztosnak kell lennie.”

Kulka János kilenc hónapot tölt itt. Ezalatt – mint minden csecsemő – komoly fejlődésen megy át, az intézeti naplója szerint a végén már „társaival jól összefér, gőgicsél és mosolyog hozzájuk”. A felnőttekkel is jó a viszonya: „Nagyon kedvelteti magát, jókedvű mosollyal és gőgicséléssel viszonozza a gondozói szeretetét.” Érdekes, hogy ő ma egész másképp emlékszik erre. Érdekes az is, hogy egyáltalán emlékszik, hogy vannak emlékképei egy ennyire korai időszakból, élete első félévéről – de azok nem pozitívak. Leginkább a kétségbeesett sírás maradt meg benne. Ezért is szeretett volna visszalátogatni oda, ahol az élete kezdődött, és körülnézni a ma már bölcsődeként működő intézetben.

Egy napfényes áprilisi napon érkezünk a Lóczy Lajos utcába, és egy klinkertéglás, fehér zsalugáteres, harmincas évekbeli épület előtt parkolunk le. Árnyas kert veszi körül, mindenütt madarak csicseregnek, a legszebb tavaszi hangulat lengi be a budai környezetet. Jánost már várják: dr. Majoros Mária gyermekorvos vezeti körbe, aki 1976-tól dolgozott a csecsemőotthonban, még ismerte az alapítóját, Pikler Emmit is, aki 1984-ben halt meg. Mária a megkapó épületről is tud szolgálni információkkal: a háború előtt Bajcsy-Zsilinszky Endre öccse, Gábor lakott itt a családjával (jómódú ember volt, vezérigazgató és a Gyáriparosok Országos Szövetségének alelnöke), míg 1944-ben Németországba, majd onnan Brazíliába nem emigrált. A háború után aztán sok volt az elhagyott, elárvult gyerek, akiknek intézményes elhelyezést kellett keresni, ekkor ajánlották fel az akkor már egyéni módszereiről híres Pikler Emminek, aki korábban gyermekorvosként dolgozott, hogy alapítson benne csecsemőotthont.

Pikler Emmi különösen a nagy kert miatt szeretett bele az épületbe, az ő szemlélete szerint ugyanis kiemelt szerepe volt a szabad levegőnek és a gyerekek szabad mozgásának. 1946 júliusában tehát megnyitotta csecsemőotthonát, ami egészen 2011-ig működött (Pikler Emmi halála után a követői, majd a lánya vezetésével), de a végén már nagyon kevés csecsemővel, meséli dr. Majoros Mária. Azok sem árvák voltak, hanem hátrányos helyzetű anyák gyerekei, akiknek a szülők nem tudtak megfelelő ellátást biztosítani, például mert hajléktalanok voltak. Az ötvenes években viszont, amikor János idekerült, még hatvan gyereket is elláttak egyszerre.

Kulka Janina és János

Prof. Dr. Kulka Frigyes

Rátkai Márton színész (1881–1951)

Mielőtt belépnénk az épületbe, elindulunk a hátsó terasz felé, hogy körülnézzünk a kertben. Kiságyak vannak kipakolva, egyelőre üresen, mert itt a gyerekek áprilistól novemberig szinte egész nap a levegőn vannak, kint is alszanak, most viszont még játszanak. János elnézi őket, és azt mondja:

– Halványan emlékszem. Néztem a leveleket a fákon. Bámultam, ahogy a szél mozgatta őket.

Mosolyog és felnéz, mert most is egy magas fa borul az ágyak fölé, eltakarva előlünk a napot. Majoros Mária helyesel:

– Igen, az nagyon érdekes, ahogy a levelek mögül előbukkan a fény.

– Hogy lehetnek emlékei Jánosnak pár hónapos csecsemőkorából? – kérdezem.

– Csak foszlányok – válaszolja. – Fekszem a hátamon, nézelődöm, szemlélődök. Talán a madarak csicsergését hallgattam.

Ekkor jut eszébe, hogy az apukája havonta egyszer meglátogathatta. „Elmentem meglátogatni téged a Piklerájba, és olyan csúnya voltál, mint a Rátkai Márton”, mesélte neki később, már nagyobb korában.

– Én meg megsértődtem. De ha ma nézegetem a régi fényképeket, be kell látnom, tényleg csúnya voltam.

– Hát, ezek borzalmas szabályok voltak, de sokat változtak később – szabadkozik Mária. – Akkor még erősen domináltak az egészségügyi szempontok. Pikler Emmi ugyan kezdettől törekedett rá, hogy ez a csecsemőotthon ne olyan legyen, mint egy kórház, mégis hoztak ilyen szabályokat: látogatás havonta egyszer, igen.

– Szigorú rend – teszi hozzá János.

– Ez fájdalmas lehetett a szülőnek és a gyereknek is, hogyne – mondja Mária. – Nem ismerhette meg így a szüleit…

– „Ki ez?”, gondoltam magamban – neveti el magát János, és legyint. – Áh, hagyjuk, elmúlt.

– Volt még egy nehéz dolog – folytatja Mária. – Akkoriban, ha a szülők úgy döntöttek, hogy elviszik a gyereket, mert mondjuk elköltöztek Szegedre, mint Kulkáék, és ott már együtt lehetett az egész család, akkor nem volt semmilyen előzetes barátkozás. Később ez megváltozott. Még a vér szerinti szülőktől is elvártuk, hogy legalább egy héttel előtte járjanak be mindennap, és ismerkedjenek a gyerekükkel, fürdessék, etessék, de akkor, az ’50-es években a vér szerinti szülő dönthetett úgy, hogy szerdán magával viszi a gyerekét, és egyszerűen elvitte. Ami a gyereknek mégiscsak egy dráma.

– Egyfolytában sírtam – fűzi hozzá azonnal János. – És hároméves koromig nem beszéltem. (Dacosan összeszorítja a száját). Így csináltam. Anyám mesélte.

Viszont amikor először megszólalt, akkor meg már egész mondatokban, folyékonyan.

– Leköltöztünk Szegedre, Janina akkor kétéves volt, én meg csak néztem rá: ki ez?

Janina egy évvel korábban volt a csecsemőotthonban, és amikor hazavitték, a szüleik kaptak egy lakást a II. kerületi Harcsa utcában, közel a Zsigmond térhez – a csecsemőotthon nyilvántartásában már ez a cím szerepel. Ott lett az édesanyja újra terhes.

– Tébécés anyák akkor nem szoptathattak, mert féltették a babákat, hogy az anyatejbe átmegy a tuberkulózis baktérium – mondja Mária. – Még a ’70-es, ’80-as években is, ha egy tébécés anyának nem volt olyan hozzátartozója, aki ellátta volna a gyerekét, akkor a baba csecsemőotthonba került.

– És Boleman Eszternek nem volt ilyen családtagja? – kérdezem Jánost. Ekkor elmeséli, hogy az anyai nagymamája Zuglóban lakott, társbérletben. A mosónőjét költöztették be hozzá. „Nagyságos asszony, ez az enyém”, idézi fel, ahogy a családban emlegették, hogyan veszítették el a fél otthonukat. A konyhán és a fürdőszobán ezután osztozniuk kellett, a nagypapa pedig stroke-ot kapott, ápolásra szorult, majd ’57-ben meghalt.

– Szörnyű volt – mondja János. Később azonban jó kapcsolatot ápoltak a nagymamával.

– Más idők voltak – zárja le Mária, és János szomorúan elneveti magát.

– Hát igen.

Belépünk az épületbe, felmegyünk az első emeletre, ahol annak idején az újszülötteket gondozták. Az eredeti falépcsőt használjuk, látszik is rajta, hogy fényesre koptatták az évek. Két szobát tartottak fenn akkoriban a legkisebbeknek, mindkettőben tizenkét baba fért el. A kiságyak a fal mellett helyezkedtek el, középen meg kialakítottak egy hempergőt azoknak, akik már mozogni, kúszni tudtak.

– Pikler minden gyerekre nagy gondot fordított, de a legnagyobbat az újszülöttekre – meséli Mária. – Az volt az elve, hogy minél kisebb és védtelenebb egy gyerek, annál nagyobb gyöngédségre van szüksége.

A két csoportra egy műszakban egy-egy gondozónő figyelt, és az egyik mindig tapasztaltabb volt, míg a másik fiatalabb. Tizenkét gyerek egy felnőttre – gondoljunk csak bele. Egészen pici, még teljesen tehetetlen gyerekek.

János karba tett kézzel, tágra nyílt szemmel hallgat.

Pikler hamar kialakította azt a rendszert, amiben minden csecsemőnek volt egy „saját” gondozónője, aki külön figyelmet fordított rá, és minden gondozóra maximum három „saját gyerek” jutott.

– Csak arra kellett vigyázni – ami egy fontos szakmai kérdés, szögezi le Mária –, hogy anyai érzésekkel ne viseltessenek a gyerekekkel szemben. Az ugyanis veszélyes zsákutca, ezért ezt külön felügyelték. A legjobb gondozónők meg is tudták valósítani, hogy sok melegséget adjanak, de ne anyai érzéseket. Mert ugye az anyai érzésekben vannak indulatok is! Márpedig Pikler Emminek az volt az elve, hogy ezek a gyerekek, akiket egyszer már elszakítottak a szüleiktől, nem bírnának el több fájdalmat.

Ez az az elv, amiről dr. Myriam David és Geneviève Appell könyve is részletesen értekezik. Így számolnak be például a megfigyeléseikről: „Soha nincs sietség, kapkodás. A gondozónő ugyan egy pillanatra sem tétlen, mégsem látszik hajszoltnak, és a megfigyelőnek az a benyomása, hogy annyi időt szán minden gyerekre, amennyire annak szüksége van. Egy-egy gyerek ellátását soha nem szakítják félbe. Egész kivételes esetektől eltekintve a gondozónő a gyerek tempójához alkalmazkodva végigcsinálja a megkezdett műveletet.”

Azt írják, a külső szemlélőt meglepheti, mekkora csönd volt az újszülöttosztályon, mert a csecsemők hamar megtanulták, mikor kerülnek sorra (pontosan kialakították ennek a menetét is: a gyerekek mindig ugyanabban a sorrendben kaptak egymás után enni, új ruhát vagy friss pelenkát), és milyen művelet után mi következik. Pikler Emmi elvei szerint ha a rendszer átlátható a gyerek számára is, akkor nem követelőzik. Ha mégis sír, noha minden egészségügyi igényét kielégítették, akkor hagyni kell – de csak akkor. Mária szerint náluk a csecsemőket legfeljebb akkor hagyták sírni, ha a gondozónő még egy másik gyerekkel foglalkozott, és azt a tevékenységét előbb be kellett fejeznie.

Mindemellett – a tanulmány szerint – nagy hangsúlyt fektettek a gyengéd érintésekre is, illetve arra, hogy végig beszéljenek a csecsemőkhöz, és mindig biztassák, ha önálló mozdulatot tesz. János az állán nyugtatja a kezét, elgondolkodik ezen. Most hallja először, milyen környezetből, nevelésből indult az élete.

Aztán dr. Majoros Mária folytatja: az újszülöttek szoptatós dajkáktól kapták a tejet, ciciről.

– Abban az időben, úgy a ’60-as évek közepéig éltek itt a házban szoptatós dajkák, olyan nők – főként leányanyák –, akiknek nem volt hová menniük a csecsemőjükkel. Számukra ez kiváló lehetőség volt, mert ide beköltözhettek a gyerekkel, és cserébe azért, hogy a többi gyereket is szoptatták, az övéknek is gondjukat viselték, és más dolguk nem volt, mint szoptatni. A megfelelő táplálkozásukra nagyon odafigyeltek, és még valamennyi pénzt is kaptak, így sokuknak ez alatt a fél év alatt rendeződött a helyzete.

János füzeteiben is pontosan vezették, mennyi tejet kapott (naponta hatszor, és a fejlődési naplóban azt írják, „jól szopik”), és mikor tértek át vele ciciről a lefejt tejre, illetve gyümölcsre. Három hónaposan, februárban már azt jegyzik fel a gondozónői, hogy pohárból issza a répalevet.

Mária fontosnak tartja helyre tenni, hogy Pikler nem hitt a poroszos nevelésben. Szigorú volt ugyan, de nem a gyerekekkel.

– A kicsiket mérhetetlenül tisztelte, ezért van, hogy külföldön ma is úgy ismert a módszere, mint a „respecting parenting”. Mert már abban a pici babában is egy tiszteletre méltó embert látott. Az sem igaz, amit sokan terjesztenek róla, hogy nem engedte, hogy kötődés alakuljon ki a gondozók és a gyerekek között.

János most felidézi azt az egy alkalmat, amikor az anyukáját a Pikler csecsemőotthonról kérdezte, nagyjából húsz évvel ezelőtt.

– Kocsiban ültünk és beszélgettünk, anyám a hátsó ülésen ült, én meg egyszer csak feltettem a kérdést: „Te, Eszter, hogy is volt ez a Pikler Emmivel?” Mire ő: „Jó hely volt az a csecsemőotthon”. „És én szerettem?”, kérdeztem, mire hátulról csak nagy hallgatás volt a válasz. Hátranéztem… sírt. Meglepődtem, aztán annyit mondott: „A negyedik emeleten volt a Harcsa utcai lakás. Lift nélkül. Mit kezdtem volna két babakocsival? Kénytelen voltam beadni téged.” Sírt az anyám, én meg vigasztaltam: „Ne sírj, Eszter, régen volt, elmúlt”. „Két babakocsi, hát hogy csináltam volna?”, mondogatta. Szégyellte magát.

Mária pedig máris előveszi azokat a köszönősorokat, amelyekkel Boleman Eszter elbúcsúzott a csecsemőotthontól, amikor magával vitte a gyerekeit. Janina füzetébe azt írta: „Nagyon hálás vagyok az intézetnek a gondos és nagyon lelkiismeretes »anyai« gondoskodásért. Remélem, hogy a gyerek továbbra is ilyen egészséges lesz, mint mikor innen elvisszük.” Jánosnál pedig: „Hálás köszönettel viszem el második gyerekemet az intézetből, soha nem fogjuk elfelejteni azt a valóban anyai gondoskodást, szeretetet, amiben itt a gyerekeknek része volt” – ezt már Szegedről írta.

Mária igyekszik megmagyarázni:

– A köszönősorok annak a megnyugvásnak szólnak, hogy jó helyen tudtuk a gyerekeinket, amikor baj volt, mert Janina esetében még azt mondták, a gyerekre is veszélyes lett volna, ha együtt maradnak; János mellett meg Eszter tébécéjének visszatérésére volt esély, ezért őszintén hálás volt, de ez nem mond ellent annak, hogy később lelkiismeret-furdalása legyen.

János hallgat.

Aztán kilépünk az első emeleti teraszra, ahol annak idején a kiságyak sorakoztak, most pedig, hogy már nem csecsemők, hanem totyogók használják, játékok garmadája hever szerteszét. Főleg fajátékok, amelyek mozgásra, kreativitásra késztetik a kicsiket. Még egy teknő is akad tele homokkal és homokozójátékokkal, meg kis teherautó, dömper, nádból font babakocsi. Gyönyörű az idő, csend van, idill, védettség. A mai gyerekeknek kétségtelenül jó dolga van itt, de értük délutánonként jönnek a szüleik, és hazaviszik őket. János némán nézelődik.

Aztán üldögélünk még kicsit az egykori csecsemős szobában, és beszélgetünk a régi időkről. Megkérdezem Jánostól, milyen érzés itt lenni. Azt mondja, otthonos. Hallgatunk, elhomályosodik a tekintetünk.

Mária azt meséli, sokan jönnek vissza, akik szeretnék összerakni az életük első éveinek történetét, főleg, ha örökbe fogadott gyerekek lettek. A ’90-es évektől rendeznek találkozókat is az egykori lakóknak. Jánost még az érdekli, volt-e köztük színész rajta kívül. Kiderül, hogy talán egyvalaki, de nem olyan ismert, mint ő. János és ifjabb Rajk László díszlettervező, politikus az otthon leghíresebb egykori lakói, és ismerték is egymást később, a szakmából.

– Nagyon kedves ember volt – mondja János. A csecsemőotthonról azonban sosem beszélgettek.

Rajk László – néhány évvel János születése előtt – sokkal tragikusabb körülmények között került az otthonba. A szüleit politikai okokból letartóztatták, az apját koncepciós perbe fogták és kivégezték, az édesanyja, Rajk Júlia pedig öt évet töltött börtönben. A kis Rajk Lászlót Donáth Ferenc fiával, Donáth Mátyással együtt álnéven helyezték el Pikler Emmi csecsemőotthonában, ahol több mint két évet töltöttek. A két édesanya hozzátartozói pedig hiába próbálták magukhoz venni őket, beszámolóik szerint Pikler Emmi többszöri kísérletre sem volt hajlandó kiadni a gyerekeket, vagy információt szolgáltatni róluk. Álnéven maradtak tehát az intézet „fogságában” – ez is hozzátartozik az otthon történetéhez, és Pikler máig ellentmondásos megítéléséhez.

Hazamegyünk Jánoshoz, Berci kutya örül, megszagolgat, nyalogat, vakargatjuk a füle tövét. Jánosban feltolulnak az emlékek: fényképeket, újságcikkeket vesz elő. Arra emlékszik, hogy amikor Szegedre költöztek, a házuk udvarán állt három platánfa, azokat nézte egy járókából.

– Egyfolytában sírtam.

A belvárosban laktak, szép, nagy lakásban.

– Két bejárata volt és egy erkélye, ami a Széchenyi térre nézett. Kétszáz méterre voltunk a színháztól.

Úgy tizenöt éve visszament látogatóba és becsöngetett. Kiderült, hogy a lakásban ma ügyvédi iroda működik. Beengedték, körülnézett.

Aztán előveszi azokat az újságokat, amelyekben az édesanyjáról, Boleman Eszterről mint leendő bemondónőről írtak. Mielőtt terhes lett Janinával, majdnem bekerült az akkor induló Magyar Televízió alapcsapatába. ’56 tavaszán készítettek vele egy próbaadást Tatán, a melbourne-i olimpiára készülő női vívó válogatott edzőtáborában, ami jól sikerült, megfelelt a kívánalmaknak. De aztán jött a forradalom, és a televízió csak ’57-ben kezdte meg adását. Esztert az év márciusában hívta be az irodájába Benke Valéria kulturális miniszter, és kérte fel az induló tévébe bemondónak. Akkor már a hasában volt Janina, így megkönnyebbülten mondhatta, hogy sajnos nem fogadhatja el a felkérést.

– Anyám nagyon hitt a forradalomban, és nem akart részt venni az utána épülő rendszerben. Már attól összerezzent, hogy Benke Valéria elvtársnőnek nevezte – meséli János.

Mutat egy kiállításmeghívót is 1972-ből, amely Esztert már festőművészként mutatja be.

– Jól rajzolt, amatőr festőművész volt. Ez volt az egyetlen kiállítása. – Gyönyörű és büszke nő, János szerint egy kicsit talán sznob is. Szeretett öltözködni, sminkelni, franciául, olaszul és angolul beszélt. János azt mondja, mindig inkább úgy érezte, mintha a barátnője volna, ezért is nem hívta Maminak, csak egészen kicsi korában. Aztán tízévesen ösztönösen átváltott az Eszterre. Hogy ez a korai elszakítottság utóhatása volt-e? Ki tudná megmondani…

Ma úgy látja, ő maga kicsit mindig idegennek érezte magát a családjában. De az édesapja is idegen volt, őt meg az elhallgatott múltja, mélyre temetett traumái terhelték. Mindenki élte a maga életét, aztán nyolcéves korában János is megtalálta a maga útját: találkozott a színházzal.

© Gyárfás Dorka és Kulka János, 2024

A kötetet tervezte és tördelte: Karcagi Klára

Borítókép: Oláh Gergely Máté

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó és szerkesztő: Király Levente, a Corvina igazgatója

Szövegelőkészítés és korrektúra: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

ISBN 978 963 13 7087 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Open Sans – SIL Open Font License

Peace Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License