Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

C. J. Cooke

The Lighthouse Witches

Berkley Books, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-091-7

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, C. J. Cooke

© Hungarian translation 2022, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Amy Hyndmannek (†1662)

és a

múlt,

a jelen

és a jövő

összes boszorkányának

„De télre inkább bús rege való.

Tudok egyet manókról és lidércről.”

(William Shakespeare: Téli rege{1})

„Azok, akik képesek abszurd dolgokat elhitetni veled,

szörnyűségek elkövetésére is rávehetnek.”

(Voltaire)

Összekötözik a lábunkat és a bokánkat, letépik rólunk a ruhát, és lelocsolnak szesszel. Amy sír, reszket, mint egy újszülött bárány, szeretném kinyújtani felé a karomat, de Stevens a nyakamhoz tartja a kését, arca olyan közel van, hogy érzem lehelete undorító szagát. Kinyitja a markát, hogy megmutassa a köveket, mielőtt egyenként belöki őket a számba, és összetöri a fogaimat. Fulladozom a vértől és széttöredezett zápfogaimtól.

Vágni kezdik Amy haját, tőből vagdossák a selymes fekete fürtöket, a nyomukban sötéten serked ki halvány fejbőréből a vér. Stevens váratlan lendülettel mélyen belém döfi a kését, horzsolja vele a kulcscsontomat. Az ijedtségtől megroggyan a térdem. Sem lélegezni, sem megszólalni nem tudok. Amy felsír, mint egy sebesült állat.

Már érzem a tűz szagát. Nem félek tőle.

Várj meg, Amy. Várj.

LIV, 1998

LÒN HAVEN

A FEKETE SZIGET, SKÓCIA

I

LONGINGNAK hívták a világítótornyot. Szénfekete sziklák mozaikdarabjai közé ékelődve, több mint száz éve a vigasztalan szelek rohamainak kitéve állt egyenes gerinccel, fehér nyílvesszőként, egymáshoz rögzítve földet, eget és óceánt. Szép volt ebben a romló állapotában, falán az északi szelek nyomán lepattogzott leheletvékony festékkel és rozsdától vöröslő ablakkereteivel, mint a használat és a cél ismertetőjegyeivel. Mindig is gyönyörű jelképeknek tartottam a világítótornyokat, de ez több volt annál – kísértetiesen ismerős volt.

Beesteledett, és még nem találkoztunk a tulajdonossal. Több száz mérföldet autóztunk hegyeken át, álmos falvakon keresztül, kanyargós utakon, rendszerint vonuló marhacsordák mögött. Utaztunk komppal, négyszer eltévedtünk, mert egy elavult, kávéfoltos A-Z autóstérképet használtunk, aminek több lapja hiányzott.

Leparkoltam egy öreg Range Rover mögött.

– Megérkeztünk – szóltam a lányoknak, akik egymásnak dőlve aludtak hátul. Clovert bebugyoláltam az esőkabátomba, a farmerja fölött csak egy fürdőruha volt rajta, és felemeltem, hogy járjunk kicsit a tüskés buckafűvel és szívós fehér virágokkal szegélyezett, sziklás tengerparton.

Tekintetünkkel mind a négyen végigpásztáztuk az öblöt. A természet a maga nyers valójában tárult a szemünk elé: a telihold bíborszínű felhő mögé bújt, az óceán hullámai fekete sziklákat ostromoltak. Sirályok keringtek és rikoltoztak felettünk. Vasvillákra emlékeztető, széltől lecsupaszított fák vették körbe, és őrökként vigyázták a szigetet.

II

A világítótorony őrének lakása közvetlenül a torony mellé épült, alacsony kőház volt. A kéményéből gomolygó füst lenyomta a tőzegszén földszagát. Egy nő lépett ki, hogy üdvözöljön minket.

– Olivia? – kérdezte.

– Helló! – feleltem. – Elnézést, hogy a vártnál korábban érkeztem…

– Semmi gond. Jöjjenek be!

Egy szűk folyosóra léptünk be, amelynek belső falára valaki egy cápa állkapocscsontját szegezte fel. Luna odanyúlt, hogy megérintse az egyik fogát, de visszarántottam.

– Egy fehér cápáé volt? – intett oda a fejével Saffy.

– Heringcápáé – felelte az asszony, Isla, és odabökött az állával. – Nálunk nincsenek fehér cápák. Amúgy a heringcápák ugyanolyan nagyok, és pontosan olyan veszélyesek.

– Nem szeretem a cápákat, mami – suttogta Clover.

– Van egy óriáscápánk, ami az öböl körül szeret úszkálni – folytatta Isla, és lenézett Lunára, aki rémült pillantást küldött felém. – Az óriáscápától nem kell félni. Azért, mert nincs foga. Basilnak hívják.

– Itt fogunk lakni? – kérdezte Saffy bizonytalanul, egyre a cápa állcsontját nézve.

– Itt bizony – felelte Isla, majd a lányokhoz fordult. – Engem Isla Kissicknek hívnak, és nagyon örülök, hogy megismerhetlek benneteket. De sajnos csak a mamitok nevét tudom. Elárulnátok nekem a neveteket?

– Engem Lunának hívnak – válaszolta Luna. – Kilencéves vagyok.

– Luna – ismételte meg Isla. – Nagyon szép név.

– Azt jelenti, hogy hold – mondta kicsit félénken Luna.

– Az én nevem Clover – lökte kicsit arrébb a könyökével Clover Lunát. – Hét és fél éves vagyok, és a nevem lóherét jelent.

– A tiéd is nagyon szép név – felelte Isla. – És biztosan azt is tudod, hogy a lóhere szerencsét hoz.

Clover bólintott.

– Mm-hmm. De mami szerint te magad vagy a szerencséd kovácsa.

– Nagyon bölcs – jegyezte meg Isla, és elismerő pillantást vetett rám. Aztán Saffy felé fordult, aki elpirult.

– Na, és ki ez a szép nagylány?

– Sapphire – motyogta a padlónak Saffy. – Tizenöt vagyok.

– Hát ez nagyszerű – mondta erre Isla. – Az én Rowan lányom is tizenöt. Nemsokára biztosan találkozni fogtok vele. De most gyertek, üljetek le! Készítettem nektek vacsorát.

Intettem a lányoknak, hogy hagyják a hátizsákjaikat a folyosón, és induljanak el Isla után a konyhába, ahonnan frissen sült kenyér és paradicsomleves illata érződött, amitől összefutott a nyál a számban.

Azt gondoltam, hogy Isla Mr. Roberts élettársa, de kiderült, hogy a házvezetőnője. Alacsony, karcsú termetű nő volt, hosszú, rézvörös haját csinosan feltűzve hordta, és kerek szeme ide-oda cikázott mind a négyünkön. Gyönyörű skót kiejtéssel és nagyon gyorsan beszélt, mintha a szavak túl forróak lennének, semhogy sokáig a szájában tarthassa őket. Tetszett az öltözéke – frissen mosott fehér ingblúz, szürke kockás nadrág, fényes bokacsizma. A kis ház lehetetlenül régimódi volt. Később majd megtudom, hogy Lòn Haven, beleértve a lakóit, tele van torz időszférákkal. A modern kiskereskedelmi láncok hiánya és a lélegzetelállítóan zord táj miatt olyan érzésem volt, mintha visszaléptem volna az időben, talán egyenesen a Föld születésének korába. Maga a világítótorony egy ősi skót őrtoronyra épült rá, amelyet egy késő jura kori sziklán emelt neolitikus erődítményre telepítettek, amitől az egész egy építészeti matrjoska baba lett.

III

– Tessék – mondta Isla, és mindannyiunk elé letett egy-egy tányér forrón gőzölgő levest. Újra bocsánatot kértem, amiért nem a megbeszélés szerint érkeztünk. Korábban úgy terveztem, hogy pár hét múlva kezdek hozzá a megbízás teljesítéséhez, de aztán egy pillanat alatt eldöntöttem, hogy máris indulunk északra. Az éjszaka kellős közepén, hogy pontos legyek. Végigautóztuk az utat Yorktól Cromartyig, hogy ott megtudjuk, aznap az erős szelek miatt nem indítják el a kompot. Egy út menti parkolóban, a kényelmetlen kocsiban kellett kibírnunk a rettentő hideg éjszakát. – Nem baj – felelte Isla. – Mr. Roberts persze elment, de gondoskodni fogok mindenről, amíg visszaér.

– Megint a kocsiban fogunk aludni? – kérdezte Clover, és a ruhaujjával megtörölte a száját.

– A kocsiban? – visszhangozta Isla, és magyarázatot várva rám nézett.

– Biztosan van elég ágy mindnyájunk számára – mondtam gyorsan, és ezúttal én néztem Islára megerősítést várva. Nem akartam megemlíteni, hogy kényelmetlenül kellett aludnunk.

– Persze hogy van – felelte. – Végigmenjünk a házon?

A házikó kicsi volt, de jó elrendezésű. A konyha végéből egy ajtó nyílt a mosókonyhába, benne mosógéppel és vécével. A három hálószobában frissen megvetett ágyakban alhattunk, és zuhanyfülkével felszerelt fürdőszoba is volt.

Isla elvezetett bennünket a ház elején lévő, a kertre néző nappaliba.

– Majd észre fogják venni, hogy a szigeten kicsit hideg van, úgyhogy ha kell, nyugodtan kapcsolják be a hősugárzót! – Fejével intett a fafűtéses kályha felé. – A ház oldalában van egy fészer, tele fával. És a szekrényekbe sok takarót raktam be, hogy esténként jól bebugyolálhassák magukat. Erről jut eszembe: néha elmegy az áram, de emiatt nem kell aggódni. Tudja, hogy kell kezelni egy olajlámpást?

Követtem a tekintetét az ablakpárkányig, ahol az a régimódi olajlámpa van, amit eddig dísztárgynak véltem. Láttam, hogy Isla forgatja a szemét, miután rájött, hogy nem, nem tudom, hogy kell kezelni egy olajlámpást.

– Majd elmagyarázom – mondta kényszeredett mosollyal.

– Mr. Roberts itt lakik? – kérdezte Saffy.

– Ez az egyik háza – felelte Isla. – De nem, ő nem itt lakik, hanem északabbra, kocsival nagyjából húsz percre innen.

– Szól neki, hogy megérkeztem? – kérdeztem.

– Szólnék én, de épp most kint van a tengeren – vágta rá Isla.

– A tengeren?

– Ott-ott, mert ugyan fél tucat háza van a környéken, jobban szeret odakint lenni a hajóján.

– Nekem is van egy hajóm – szólalt meg Clover.

– Neked? – vonta fel Isla az egyik szemöldökét.

– Zöld, a kéménye meg lila, és a kádban szoktam játszani vele.

– Hát, fogadni mernék, hogy Mr. Roberts hajója annál kicsit nagyobb – válaszolta Isla kuncogva. – Ebben az évszakban Shetlandig szokott elvitorlázni.

– Miért, kalóz? – kérdezte Clover meglepetten.

Isla lehajolt, míg a szeme egy vonalba került Clover szemével.

– Nem. De szerintem jó lenne annak.

– Te Shetlandból jöttél ide? – faggatózott tovább Clover, miközben ujjhegyeit végigfuttatta a faforgácsos tapétán. A faforgács volt a kedvenc anyaga.

– Nem – rázta a fejét Isla. – Lòn Havenről jöttem. És te honnan jössz?

– Az anyukám vaginájából – felelte Clover.

Figyeltem, ahogy Isla arca megnyúlik.

– Lányok, menjetek, nézzétek meg a szobáitokat! – mondtam, gyorsan elirányítva innen Clovert. – Azt tudja, hogy mikor beszélhetem meg a munkámat Mr. Roberts-cel?

– Azt mondta, ezt adjam oda magának. – Belenyúlt a nadrágzsebébe, és kivett egy összehajtogatott papírt. Amikor szétnyitottam, egy bonyolult és rendkívül elvont vázlatot, valami ábrát láttam. Rengeteg vonal, nyilak és körök, mint egy zodiákus.

– Mi ez? – kérdeztem elfordítva a papírt. Nem volt utalás arra, hogy melyik irányból kell nézni az ábrát.

– A falfestmény – felelte Isla határozottan. – Az, amit a Longing belső falára kell festenie.

Rámeredtem, hátha rosszul hallottam.

– Ez? Ez lenne a falfestmény?

– Valami gond van? – nézett rám félrebillentett fejjel.

– Nem, dehogy… – mondtam még a magam számára sem túl meggyőzően. – Azt hittem, ennél valamivel több instrukciót kapok. Írásban, úgy értem.

– Mr. Roberts csak ezt adta nekem. Azt mondta, szerezzek be minden felszerelést, amire a munkához szüksége van. Szóval talán írhatna egy listát arról, hogy miket kér, és holnap reggel elintézem.

A vázlat láttán még nem tértem magamhoz, de azt feleltem, rendben van, csak előbb látnom kell a Longing belsejét.

– Na, ez jó ötlet – nyugtázta, miközben megigazított egy ferde lámpabúrát. – Mi lenne, ha most rögtön megmutatnám?

Odakint zord szelek zúdultak ránk, és valami mozgást láttam a sziget távolabbi részén. Fókák, mondta Isla. Meglepett, hogy ilyen közel merészkednek a házhoz, de Isla szerint a méretük ellenére félénk állatok. Nem háborgatnak minket. Figyeltem, ahogy lecsúsznak a köveken a fekete vízbe; a sötétben majdnem emberi formájuk volt.

A világítótorony a sziget távolabbi vége felé, hat méter távolságra volt a háztól. A nehéz fémajtó felé tartva nekifeszültünk a szélnek. Láttam, hogy a kilincs körbe van tekerve valamivel. Egy gallyal. Nyúltam, hogy levegyem róla, arra gondolva, hogy a szél fújta oda, és beakadt a kilincsbe. De Isla megállította a mozdulatomat.

– Vörös berkenye – mondta. – A védelem miatt.

Fogalmam sem volt, miről beszél, de hátraléptem, mialatt megpróbálta kinyitni az ajtót. Végül sikerült. Felültettem Clovert a csípőmre, és Luna kezét szorosan fogva követtük Islát a torony belsejébe.

– A rohadt életbe! – morogta Saffy, és körülnézett. – Ez a hely bűzlik!

Lepisszegtem, de kénytelen voltam egyetérteni vele.

Még nem jártam világítótorony belsejében. Emeletekre és zárt lépcsőházra számítottam. A Longing azonban egy félelmetes gránitkúp volt. A lazán a falhoz rögzített rozoga lépcsője Hitchcock stílusára emlékeztetően, csigavonalban emelkedett föl egészen a lámpás szobáig. Doh és rothadó hal bűze töltötte be az egész helyet. Nem értettem, miért tocsogunk fekete szutyokban, de aztán Isla elárulta, hogy az egyik lenti ablak kitört, és az idők során befolyt tengervíz összegyűlt a padlón.

– Gondolom, szüksége lesz majd valamire, amivel kipumpálja a vizet, mielőtt munkához lát – tette hozzá.

– Mr. Roberts íróstúdiót akar berendezni benne, ugye? – kérdeztem, mire Isla bólintott.

– Nem adja ki az írásait – mondta. – Ez csak afféle hobbi. Nem gondolom, hogy megírja a maga Íliászát, vagy bármi ilyesmit. Tavaly vette meg ezt a helyet, és valószínűleg nem tudja, mit kezdjen vele. Én csak annyit tudok, hogy megkért, szerezzek egy festőt, aki kicsinosítja, és íróstúdiót csinál belőle. – Harsányan felnevetett. – Ki hallott még ilyet? Az íráshoz csak toll és papír kell, semmi egyéb.

– Talán a kilátástól ihletet kap – véltem.

– Aha. Leginkább arra, hogy kihajózzon.

Sötétség vett körül bennünket. Clover szorongatta a kezében a zsiráfját, és nyafogott, hogy menjünk haza. Denevérek cikáztak a magasban. A fönti kis ablakokon át beszűrődő holdfényben láthatóvá vált, milyen magas a torony.

– Negyvenöt méter magas – mondta Isla, és egy mozdulattal felfelé irányította az elemlámpája fényét. – Százharmincnyolc lépcsőfok vezet fel a lámpás szobáig. Csudaszép a kilátás onnan. Világosban majd megmutatom. – Lámpája fénycsóváját hámló festékfoltokra irányította, melyek alól kilátszott a csupasz kő. Félúton felfelé a fal egy részét valaki telefirkálta rikító citromzölddel és feketével. – Volt egy betörés – közölte Isla komoran. – Nem idevalósiak. Amióta a keleti oldalon bérbe lehet venni ingatlanokat, sokkal többen jönnek. És újabban van ez a Neolitikus Múzeum. Oda el kéne vinnie a lányait.

Megnyugtatott bennünket, hogy az ilyen betörések ritkák, és hogy turisták – vagy „idegenek” – nem sűrűn látogatják ezt a helyet. Lòn Haven lakói túlnyomórészt kisemberek, „az egyetemről” körülbelül hatvan régész dolgozik a neolitikus lelőhelyeken. A fiatalabb lakosság egy része nem akart a megörökölt tanyákra költözni, inkább kezdték kiadni ezeket. Az idősebbek nehezményezik, hogy a fiatalok elköltöznek („mind Edinburghban vagy Londonban akar élni”, idézte Isla gúnyos mosollyal), és ennek következtében jönnek a szigetre az „idegenek”, hogy kibéreljék a tanyákat.

A betöréstől eltekintve kíváncsi lettem a Longingra. Festőként az árnyékok és az ívelt szögek voltak a kedvenceim, és itt bőven volt mindkettőből. Az árnyékok olyan elevennek tűntek, mintha a jelenlétünktől mozgásba lendülne egy óriási madár szárnya. Hátborzongató volt, igen, ugyanakkor elegáns is – tetszett, ahogy a lépcső egyre szűkülő körökben halad felfelé a hengert formázó épületben, ahogy a derékszögek teljes hiánya különleges jelentőséget ad minden kis élnek, ahogy a struktúra ellenállhatatlanul felfelé vonzza a tekintetemet.

– Előfordult valaha, hogy a világítótorony víz alá került? – kérdeztem. Hallottam, ahogy a szél a kőfalakat püföli, és hallottam a közeli hullámok hangos szívó és csattanó mozgását.

– Kijut nekünk a viharokból – felelte Isla, és éreztem, hogy gondosan megválogatja a szavait, nehogy elijesszen. – De mivel a Longing száz éve állja mindazt, amit az anyatermészet és a tenger istenei rámérnek, merem állítani, hogy állni fogja újabb száz évig. – Kis szünet után hozzátette: – Úgyhogy amíg meghagyja az ajtón a vörös berkenyét, biztonságban lesz.

Miközben ezt mondta, valósággal átcsapott rajtam a déjà vu érzés hulláma. Saffy, Luna és Isla már indultak volna az ajtó felé, hogy kimenjenek, de olyan erővel tört rám az ismerősség érzése, hogy meg kellett állnom, mintha valaki szólt volna hozzám, és meg akarnám érteni, mit mond.

– Liv? – szólalt meg a hátam mögött Saffy. Annyira biztos voltam benne, hogy van valami a lépcső melletti sarokban, épp a lépcső alatt, mintha én hagytam volna ott, hogy háromszázhatvan fokos szögben megfordultam magam körül.

– Minden rendben? – kérdezte Isla, látva, hogy az olajos vízben elcaplatok a lépcsőhöz. Az elemlámpája fényét a lábam elé irányította, ahol valami a fekete víz tetején lebegett. Egy baba egyik vékony, fehér végtagja volt.

Luna felsikoltott, éles sikolya visszhangzott a világítótorony falai között.

– Mi az? – rohant oda Isla.

Luna tovább sikoltozott, és görcsösen belém kapaszkodva sírta:

– Ne! Ne! – Megfordult, hogy kimeneküljön, de elkaptam, szabad kezemmel felnyalábolva kiemeltem kicsi testét a mocskos vízből.

Nem kisbaba volt. Csak egy játékbaba, az a meztelen újszülött baba, amilyennel Clover szeretett játszani.

Ahogy lenéztem ennek a játékbabának a groteszk arcára, a filctollal befeketített szemére, megmagyarázhatatlan izgalom tört rám. Tudtam, hogy játékbaba. Még mielőtt láttam volna, tudtam, hogy ott van, és hogy halott gyereknek fogjuk vélni. Mintha egy emlék lenne.

De nevetséges volt. Soha életemben nem jártam itt.

IV

Másnap reggel napkeltekor ébredtem, zavarodottan, merev tagokkal. Az első kép, amit a dohszagú hálószoba ablakából láttam, a szikla fölé kísérteties kézként nyúló szürke hullám volt. A repedt ablaküvegen át befütyült a szél, egy albatrosz ült a párkányon, és szemtelenül nézett rám. Amikor kitárta a szárnyát, és felemelkedett az ég felé, egy világítótorony jelent meg az üresen támadt helyen. Emlékeztettem magam, hogy Skóciában vagyok, a Felföld keleti partján túl egy aprócska szigeten. Azért jöttem ide, hogy egy falfestményt készítsek a világítótorony belsejébe.

Felkeltem, kávét főztem, és megpróbáltam rájönni, hogy kell bekapcsolni a tévét. Antenna nem lévén egyetlen csatornát sem lehetett fogni. Videolejátszó volt, csak videokazetta nem volt egy darab sem. Olyan kapkodva jöttünk el Yorkból, hogy csak a legszükségesebbeket pakoltam be – néhány ruhát, pár játékot a lányoknak, videokazettát persze nem. Felhagytam a próbálkozással, és leültem a konyhaasztalhoz, amelyre kiterítettem az Islától kapott papírt. A világítótorony falfestményének rajzát.

Mi volt ez? Gabonakör? Valamiféle zodiákus?

Lehet, hogy tetoválásként jól mutatna valakin, de mint falfestmény, egy olyan hatalmas épület belsejében, mint a Longing, hát… szokatlan volt. Olyasmire számítottam, amiben van valami történet – egy tengeri jelenet, például. Egy gálya széltől dagadó fehér vitorlákkal. Égbolt, ahogy a nappalból halad a csillagos éjszaka felé, és háborgó tenger, a sötét mélységben leselkedő bálnákkal és lábasfejűekkel – valami ilyesmi a terv ellenére meseszépen mutatna a világítótoronyban. De ez… olyan volt, mint egy fizikai egyenlet: száraz és ismeretlen.

Mutatóujjammal követtem a jeleket, hogy megfejtsem a mintát. Két háromszög, az egyik fejjel lefelé, a legkeskenyebb ponton átfedésben, és egy kisebb háromszög részben átfedve a két nagyobbat, téglalap alakú kerettel. Ez volt az ábra alapja, és ebből a központi vázlatból vonalak, nyilak és egyéb formák legyezőszerűen szóródtak szét kifelé minden irányba a téglalap fölött. Némelyik olyan volt, mint egy családfa vonalai, mások mint egy pókháló derékszögű küllői. Egyes vonalakat három rövidebb vonal keresztezett, mások C-ket és fordított C-ket ábrázoltak, megint mások horogkereszteket formáltak.

Horogkeresztek?

A francba! Egy nácinak dolgozom?

Voltak szimbólumok, amelyek a háromszögek mellett, a téglalap-kereten belül lebegtek. Régebbi stílusúnak látszottak, mintha egyiptomi hieroglifák akarnának lenni. Hogy az ördögbe fessek én ilyesmit egy világítótorony belsejébe? Megpróbáltam elképzelni, fizikailag hogyan lehetséges ez egyáltalán. A Longing falait a lépcső részekre szabdalta, tehát a falfestményt is feldarabolná, vagyis borzasztóan vigyáznom kellene, hogy a részek illeszkedjenek egymáshoz. És itt van még az ívelt falak okozta nehézség. A vázlatot kézzel rajzolták, de az egyenes vonalak láttán nyilvánvaló volt előttem, hogy vonalzók és szögmérő segítségével. Egy ívelt falú épületben ilyen egyenesek megrajzolása rémálom lesz.

Fölmentem a kis padlástéri hálószobába, ahol Saffy aludt, hogy megkérdezzem, mi a véleménye a vázlat szélén lévő szimbólumokról. Ő egy iskolai projekt számára elmélyült a mitológiai jelképek témájában, és amikor legutóbb komolyan beszélgettünk, mutatott nekem egy festményt, amit Hórusz Szeméről készített, és nagy lelkesedéssel elmagyarázta, hogy a gonosz elleni védelmet tulajdonítanak neki.

Az ágy azonban üres volt, Saffy cipője és kabátja eltűnt a folyosóról. Éreztem, hogy a szívem a torkomban dobog. Hova mehetett?

– Jó reggelt, mami! – szólt a lépcsőről Luna; barna haja ferdén, bezsírosodva lógott.

– Láttad a testvéredet? – kérdeztem.

– Még az ágyában van, alszik.

– Nem Cloverre értem. Saffyt láttad?

Luna ásított, és megrázta a fejét.

– Maradj idebent, kérlek! – mondtam, és puszit nyomtam a feje búbjára.

– Hova mész?

– Megkeresem Saffyt.

Gyorsan kiszaladtam a Longinghoz. Egy hullám épp akkor csapódott a sziklákhoz, és beszórt habszerű permettel, amikor kirángattam a nehéz ajtót, és beléptem. A benti szag mellbe vágott, be kellett fognom a számat és az orromat, miközben körülnéztem.

– Saffy! – kiáltottam.

A lépcső tetején észrevettem valakit a lámpás szobában. Egy hosszú, szalmaszőke hajú gyereket. Kislánynak néztem. Fehéren megvillanó egyik válla elárulta, hogy felül nincs rajta semmi. Kicsi volt, körülbelül ötéves. Veszélyesnek látszott, hogy ott van fent a magasban.

– Saffy! – kiáltottam. – Odafent vagy?

Semmi válasz. Amilyen gyorsan csak tudtam, futva elindultam fel a lépcsőn, és közben szidtam magam, amiért nem vagyok fittebb. Mire a lépcső tetejére értem, a torkomban dobogott a szívem, de olyan erővel, hogy attól féltem, rosszul leszek. Kényszerítettem magam, hogy lenézzek a lépcső aljára. Nincs tériszonyom, de itt csak egy rozsdás korlát védett attól, hogy lezuhanjak, és kitörjem a nyakam. De elszánva magam arra, hogy leparancsoljam Saffyt, elindultam még feljebb, a lámpás szobába.

A méhsejtszerű ablaküvegek tucatjain át fény áradt be a helyiségbe. A sziget teljes nyugati felét látni lehetett innen, egészen a kietlen nyugat és a sűrűbben lakott kelet közötti határt jelző magasba nyúló, fehér hegygerincig. De a lámpás szoba üres volt.

– Helló! – mondtam. – Van itt valaki?

Körülnéztem, hátha meglátok egy másik lépcsőt, vagy egy másik helyiségbe nyíló ajtót, amely mögé a gyerek elbújhatott. A szoba közepén lévő öreg fémkeretbe beleképzeltem egy Fresnel-lencsét, amely egykor erős fénysugarat küldött ki az Észak-Atlanti-óceánra. A vakolat mállott, és a maradék ép helyeket falfirkák borították.

Az egyik ablakon megláttam egy kilincset, és végigfutott a hátamon a hideg. Belém villant egy kép, ahogy egy rémült gyerek a kilincs után nyúl. Óvatosan megfogtam, és lenyomtam. Az ablak könnyed lendülettel kitárult, és bezúdult rajta a tenger sistergő moraja és a sóhajtozó szél. Odalent napfényben fürdött a kis ház teteje és a mohos sziklák. Balra a sziget szikláin, lábát a vízbe lógatva, egy szőke hajú alak üldögélt.

Saffy.

Amilyen gyorsan csak tudtam, lefutottam a lépcsőn, és rohantam oda, ahol ült. Golyóstollal egy új, kelta kacskaringós mintát rajzolt a nyakszirtjére – ezeket előkészítő tetoválásnak szerette nevezni. Egy régi könyvet tartott a kezében, amit feltételezésem szerint a házból hozott ki. A másik kezében egy régi álkulcsot szorongatott. A kis ház zsúfolásig tele volt könyvekkel, dísztárgyakkal, szárított tengerisünökkel, falra szögezett cápaállkapoccsal – és Saffy mindig is vérbeli guberáló volt. Már tipegő korában is észrevettem, hogy fura dolgok sorakoznak az ágya alatt – kupakok, evőeszközök, a kertből behozott gyomok. Mint megtudtam, nem azért gyűjtötte össze ezeket, mert játszani akart velük, nem volt semmi terve ezekkel, csak össze akarta szedni, el akarta rejteni és titokban tartani őket.

Rajta volt a fejhallgatója, kiszűrődött a dübörgő beatzene. Akkor sem vette le, amikor sikerült szemkontaktust létesítenem vele. Dühösen lekaptam a fejéről.

– Mit csinálsz? – üvöltötte. – Add vissza!

Már meg is bántam. Kikapta a kezemből.

– Láttál egy kislányt? – kérdeztem. – A világítótoronyban.

– Mi van? – nézett rám, az orrát és a homlokát ráncolva.

– Láttam egy kislányt a lámpás szobában. Te is láttad őt?

– Halványlila gőzöm sincs, miről beszélsz…

– Jól van. Figyelj, szükségem van a segítségedre valamiben.

– Nem érek rá – felelte, visszatéve a fejhallgatót, és kinyitotta a könyvet. – Te nem ezt mondod mindig? – tette hozzá. – „Ne haragudjatok, gyerekek, mami most nem ér rá.”

Elengedtem a fülem mellett az oldalvágást.

– Egy szimbólumról van szó. Segítened kell, Saffy.

Eltelt egy perc, mialatt nem csinált semmit, én meg vártam. Végül megszólalt:

– Miféle szimbólum?

Elmondtam, hogy bent van a házban, és elindultam visszafelé. Ő lassan feltápászkodott, a hóna alá csapta a könyvet, és míg mögöttem lépdelt, farmerja alja belelógott a kövek között megbújó pocsolyákba.

V

Mire beért a konyhába, én már felforraltam a teavizet, és kitöltöttem mindkettőnknek egy-egy bögre teát. Akkor is a kezében tartotta a kis könyvet, föl sem nézett belőle, úgy ült le az asztalhoz.

– Mit olvasol?

– Egy grimoárt.

– Egy micsodát?

Elétoltam a bögrét, vigyázva, hogy kikerüljem vele a könyvet, amit maga elé tett az asztalra. Réginek látszott, lapjai sárgák, törékenyek voltak.

– Hol találtad? – faggattam tovább.

– A nappaliban, a könyvespolcon. Varázslatok vannak benne. Némelyik írás izlandinak látszik. Boszorkányokról is van benne szó.

– Boszorkányokról?

– Aha. Skóciában is volt boszorkányüldözés, ahogy Angliában is. Állítólag itt voltak a legvadabb boszorkányüldözések egész Európában. Tudtad?

Megráztam a fejem. E pillanatban jobban aggasztott, hogyan bánik Mr. Roberts könyvével.

– Vigyázz arra a könyvre, Saff! – intettem. – Lehet, hogy értékes.

– Aligha – vágta rá gúnyosan. – Ha értékes volna, miért hagyná valaki egy ilyen helyen?

– Figyelj, a könyv nem a tiéd, oké?

Kiterítettem elé a falfestmény rajzát.

– Ez ugye egy horogkereszt? – mutattam az egyik szimbólumra.

Rámeredt, és leült. Élveztem a közelségét. Hetek óta nem ült le velem így, mint most, és igaz, hogy mogorván és kelletlenül, de mégis itt volt.

– Mi ez? – fordult felém. – Ezt akarják felfestetni veled a Longing belsejébe?

Bólintottam, mire kitört belőle a nevetés.

– Jól megszívatnak vele.

– Valahogy úgy.

– Igen – nézett ismét a szimbólumra. – Ez tényleg egy szvasztika.

Összeszorult a szívem.

– Nem festhetek nyavalyás náci jelképeket – morogtam, noha nem volt választásom. Kellett a pénz.

– Na igen, a szvasztika náci szimbólum – mondta Saffy. – Meg hindu szimbólum is. Meg buddhista szimbólum. És római, meg ógörög szimbólum. – Összefonta az ujjait, és rám emelte kék szemét. – Folytassam?

Zavarba jöttem.

– Akkor hát… nem náci.

– Kicsoda nem náci?

– Mr. Roberts. Ő az, aki azt akarja, hogy fessem ki a Longingot.

– Ettől még lehet, hogy az – vonta meg a vállát. – Én csak azt mondom, hogy a szvasztika időszámításunk előtt körülbelül háromezer év óta létezik. Ahogy ez a szimbólum is – mutatott az egymást átfedő háromszögekre.

– Ez?

– Ez a Borromeo-gyűrűk vagy a Szentháromság egyik változata. Nem távolíthatod el az egyiket úgy, hogy ne távolítsd el a másikat is. Ez a végtelenség egyik jele.

– És ez itt? – mutattam arra, ami egy egyiptomi hieroglifára emlékeztetett.

– Á – mondta. – Elárulhatom éppen, hogy mit jelent, de fizetned kell érte.

Rámeredtem.

– Mennyit?

– Húsz fontot.

Húsz fontért egy hétre való élelmiszert vehetek mind a négyünknek. Saffy várakozón tartotta elém a tenyerét.

– Kösz, nem – feleltem. – Majd elmegyek egy könyvtárba.

– Talán gondolkodnod kellene, mielőtt mindenkit nácinak nézel, Liv.

Ez a „Liv” fájt, és éppen ez volt a szándéka.

– Talán azt kellene.

A hóna alá csapta a könyvet, és a székről felpattanva feldöntötte a bögrét, amitől a tea végigfolyt az asztalon és falfestmény rajzán.

– Saffy! – üvöltöttem. – Nézd, mit csináltál! – Odakaptam, hogy elrántsam a rajzot, de a tea már elborította a papírt. Csak annyit tehettem, hogy a levegőbe emelve lecsorgatom róla a teát, hogy ne ázzon el teljesen.

– Csak egy kurva papír! – kiabálta.

– Csak egy papír? – kérdeztem, kétségbeesetten lengetve a rajzot, hogy lefolyjon róla minden csepp. – Ez az egyetlen rajz, amit kaptam! Ennek alapján kell elkészítenem a freskót!

– Hát akkor kérj egy másik példányt! – És úgy vágta be a bögrét a mosogatóba, hogy csak úgy csörömpölt. – Amikor utoljára láttam, még elég könnyen hozzá lehetett jutni egy darab papírhoz. Vagy tényleg ennyire szegények vagyunk?

Hátrahőköltem a szavaitól, attól, hogy milyen kérlelhetetlen hangot használ.

– Mi az ördög van veled?

– Szerintem magadnak is fel kéne tenned ugyanezt a kérdést – fordult szembe velem, és egyenesen a szemembe nézett. Már tíz centivel magasabb volt nálam. – Idevonszoltál bennünket az éjszaka közepén erre az isten háta mögötti helyre. Szerinted ez rendes szülői gondoskodás?

Tudtam, mi volt e szörnyű kérdés mélyén, tisztában voltam a belefoglalt vádak özönével.

– Lehet, hogy nem rendes szülői gondoskodás – feleltem, és próbáltam nem mutatni, mennyire fájnak a szavai –, de majd ha neked lesznek gyerekeid, mutasd meg, mennyivel jobb anya vagy, mint én…

Összehúzott szemmel nézett rám.

– Te aztán nagyon alacsonyra helyezed a lécet.

Mielőtt tudatosult volna bennem, mit teszek, már emeltem a kezem, és akkora pofont kevertem le neki, hogy csak úgy csattant. Az arcához kapta a kezét, és elszörnyedve meredt rám.

– Sajnálom – mondtam, magamhoz térve. – Saffy, nagyon, de nagyon sajnálom.

Eltorzult az arca, a szeme megtelt könnyel, és zokogásban tört ki. Egy pillanatra lehullott róla a tinédzser gőg tökélyre fejlesztett álarca, és ott állt előttem kendőzetlenül, sebzetten. E pillanatban újra az én kicsi lányom volt, aki megrettent attól, hogy megütöttem. Hogy átléptem egy vonalat, amiről megígértem, hogy soha, de soha nem fogom átlépni.

Nyúltam a karja után, de elrántotta, miközben a kezét továbbra is az arcára szorította.

Megfordultam, és berohantam a konyhába, hogy megkeressem a jégkockákat a kis hűtőszekrényben. Semmi. Felkaptam egy törlőruhát, a hidegvizes csap alá tartottam, aztán visszamentem a nappaliba.

De Saffy eltűnt.

A bejárati ajtó tárva-nyitva volt.

SAPPHIRE, 1998

I

SAPPHIRE vakon botorkál át az úton, minél messzebb a Longingtól.

Korán van, az ég olyan, mint a fényesre csiszolt ezüst, az óceán tömör izmokat görget, és sisteregve csapódik a töltést szegélyező kövekhez. Sapphire a dühtől és a vízben gázolástól kifulladva megfordul, és visszanéz a kis házra. Micsoda lepra hely. Se egy KFC vagy egy McDonald’s az egész nyavalyás szigeten. És a világítótorony – mindig is tetszettek neki a világítótornyok, romantikus elképzelésnek tartotta, hogy felépítenek egy magas épületet, amelyből fénycsóvát bocsátanak ki az óceánra, hogy biztonsággal hazavezesse a hajókat. De ez az itteni hátborzongató. Magas, fehér, nagy darabokon lepattogzott róla a festék, az ablakai meg be vannak törve. És még csak nem is működik világítótoronyként. Csak egy nagy fallikus csúfság.

A hűvös, sós levegő csillapította az égő érzést ott, ahol anyja megütötte. Összehúzott szemmel nézi a házat, és azt kívánja, bárcsak felgyújthatná a gondolata erejével. Milyen anya az, aki képes így megütni a gyerekét? Azok után, hogy elhurcolta őket ide, a nagy semmibe, méghozzá épp amikor folynak a vizsgái? Szereti az iskoláját odahaza, Yorkban. És szereti a barátnőit, és Jacket, a barátját, akivel már hat hónapja járnak.

Gyűlöli a mamit. Azt kívánja, bárcsak meghalna, hogy örökbe fogadhassa egy normális ember. Talán akkor visszajönne a biológiai apja, lenne egy helyes felesége, meg gyerekei, és végre neki is normális élete lenne. Nem kellene hajón, sőt néha sátorban, most meg egy kunyhóban laknia egy szigeten. Olyan életet élne, amely ismeri a határokat, a lefekvési időt, és a ruhákat nem turkálóból veszik.

Újabban sokat gondol a mostohaapjára, Seanra. Hogy mennyire hiányzik. A dolgok normálisak voltak, amikor ő még élt, és boldogok voltak. Még a mami is más volt, nem olyan sovány, mint most, de ami ennél fontosabb, kedves volt, és nyugodt. Most meg örökké ez a furcsa, ideges energia vibrál benne. Ijedős, mint egy vízimadár. És kábult, mintha félálomban lenne, vagy állandóan álmodozna. Míg Sean élt, minden csodálatos volt. Mint a napfény, előhozta a színeket mindenkiből, akivel csak találkozott.

Amikor Liv elmondta neki, hogy Sean autóbalesetben megsebesült, Saffy megkérdezte, hogy „Meg fog halni?”, mert ez volt a legnagyobb félelme. És amikor Liv azt felelte, hogy igen, valószínűleg meg fog halni, Saffy megígérte magának, hogy ott lesz mellette, amikor ez bekövetkezik. Ebbe kapaszkodott bele, az ígéretébe, hogy majd fogja a kezét, hogy Sean utoljára azt fogja látni, hogy ő ott van vele. Azon, hogy ő nem az igazi apja, nem tudott változtatni, de ott tud lenni mellette, amikor meghal.

Liv azonban ragaszkodott hozzá, hogy menjen haza a nagybátyjával, Liammel, és mondhatott, csinálhatott Saffy bármit, nem tudta jobb belátásra bírni. Sírt, rimánkodott, Liam azonban ellentmondást nem tűrően kézen fogta, és hazavitte. Egy óra sem telt bele, jött a hír a telefonban, hogy Sean meghalt.

Ha Sean az igazi apja lett volna, anyja megengedte volna, hogy ott maradjon. Ebben biztos volt. De mivel nem az igazi apja volt, elküldték, és ezzel örökre megfosztották attól az egyszeri lehetőségtől, hogy fogja a kezét, amikor átlép abba a másik világba. Úgy halt meg, hogy nem tudta, Saffy mennyire szereti őt. Ezt soha, soha nem bocsátja meg az anyjának.

Zokogás fojtogatja a torkát, miközben a grimoárt a melléhez szorítva vakon botladozik az út túloldalán lévő fák felé.

II

Belép az erdő hűvösébe, és rögtön érzékeli az öböl sós illatát felváltó földszagot. Az erdőben nőnek, míg a tengerparton meghalnak a dolgok, gondolja. A fenyőtűvel és avarral borított erdei talaj puhán süpped a talpa alatt, a magasban a látvány olyan, mint egy zöldekkel és kékekkel festett akvarell. Most, hogy eltűnt mindenki szeme elől, egy perc sem telik belé, máris jobban érzi magát.

Fatörzsek vonalkódján keresztül szlalomozik, s az ágak között futkosó mókusokat figyelve enyhül a haragja. Egy folyóhoz ér, mellette egy állat kuporog. Mintha várna valamire. Rézvörös bundája és hosszú fehér farka elárulja, hogy róka. Még sohasem látott rókát, legalábbis élőben nem. Óvatosan közeledik hozzá, nehogy elriassza. Csak amikor karnyújtásnyira ér, jön rá, hogy a róka megdöglött. Valaki vagy valami felhasította.

Élőlények nyüzsögnek benne.

Hátrál, két tenyerét a farmerjához dörzsöli, mintha az elpusztult állat körüli levegő is fertőző lehetne. Megfordul, elindul az ellenkező irányba, és meglát egy fából épült öreg kunyhót az erdő egy távoli sarkában, a fák között rejtőzve. Mintha őt várná. Belül száraz és kicsi, talán egy erdőkerülő vagy ilyesmi használhatta. Pókhálók és száraz falevelek gyűltek össze a sarkokban, egy falócán valamikor régen nyomot hagyott egy bögre. Leteszi az öreg grimoárt, és lapockájával a falnak támaszkodva, térdét a mellkasa elé húzva elhelyezkedik az olvasáshoz.

Odakint újra elered az eső, a heves zápor alatt hajladoznak a kunyhóhoz legközelebbi fák ágai. Az esőcseppek hangosan dobolnak a tetőn, sisteregve csapódnak a földhöz, de a kunyhóba egyetlen csepp sem esik be. Saffyt páni félelem fogja el – mi lesz, ha beszorul az ajtó? Mi lesz, ha csapdába kerül? Feláll, ellenőrzi, hogy ki tudja-e nyitni az ajtót. Amikor kiderül, hogy igen, megkönnyebbülten becsukja.

És visszatér a könyvéhez.

Az elején kell kezdenem, rögtön az első találkozásnál.

Kisgyerekek voltunk még, amikor apám mindannyiunkat északra költöztetett – én épp betöltöttem a tizenegyet, az öcsém kilencéves volt, anyám pedig akkor várta a húgunkat –, és emlékszem, milyen gyanakodva néztek ránk az emberek, mintha az, ahogy koszosan, nyomorult állapotban megérkeztünk a városukba, valamiféle ostromot jelzett volna. Időbe telt, mire barátságossá váltak, de emlékszem egy családra, Hyndmanékre, akik elénk jöttek, hogy érezzük a barátságos fogadtatást, és hogy segítsenek megvetni itt a lábunkat. Ők egy éve költöztek ide, és elmondásuk szerint ugyanilyen fogadtatásra találtak. Furcsa emberek laknak errefelé, mondta az asszony. Őt Finwellnek hívták, a férjét meg Hamish-nek. Hamish és apám között erős kötelék jött létre, ő segített apámnak munkát találni, és amikor anyám megszülte a húgomat – halva –, Finwell sok időt töltött nálunk, ennivalót hozott, és vigasztalta összetört anyámat. A nagyanyám után Elizabeth-nek nevezte el a kislányt. Emlékszem, fogta a kicsi kezét. Tökéletes volt, anyám mindig ezt mondogatta. Semmi látható jel nem utalt rá, hogy miért kellett egy nappal a születése előtt meghalnia, de ilyesmi mindig előfordult, és most is előfordul. Azt hiszem, anyám ezután már sohasem volt a régi.

Finwell lányai is kisegítettek bennünket. Jenny és Amy. Jenny tizenhárom éves volt, hosszú fekete copfja, mint egy izomköteg, kígyózott végig a hátán, az arca merev, mint a kő, és nehéz volt vele kijönni. Amy pár hónappal idősebb volt nálam, és jobban szeretett velem játszani, mint segíteni anyjának a főzésben és a házunk kitakarításában. Vad kinézetű gyerek volt, olyan, mintha farkasok nevelték volna fel – kicsi, vézna, hollófekete sörényét mintha sohasem érte volna fésű, ahány szála, annyifelé állt, és rendszerint bogyók és levelek akadtak bele, mintha egy bokron vonszolták volna keresztül. Átható pillantású mohazöld szeme kiragyogott az arcából, mintha legalábbis látó lenne. Bőre fehér volt, mint a frissen fejt tej, metszőfogai furcsa szögekben nőttek. Sokat nevetett, hol ezen, hol azon, kivillantva ferde fogait. Amikor a gyerek Amyre gondolok, piszkafa lábain jelenik meg előttem, amint hátravetett fejjel, teli szájjal nevet. Valahogy mindig sáros volt a térde – anyja valahányszor a lányára nézett, rendre elkeseredett emiatt –, a ruhája meg örökké elszakadt és bepiszkolódott.

Úgy éltünk, mint akik el vannak varázsolva. Hajlamos voltam az orrvérzésre, anyám gyakran összehívta a barátnőit, hogy egy szertartás keretében állítsák el a vérzést. A pataknak, ahonnan a vizet hordtuk, varázsereje volt: ha ittál belőle, és nem mondtál igazat, úgy megdagadhatott a nyelved, hogy betöltötte az egész szádat. Egy vérrel és kátránnyal bekent birkakoponya megmutatta, merre kell keresned a kincset, ha úgy dobtad el, hogy nem féltél a közelben lesben álló gonosz szellemektől, akik el akarták rejteni előled. Kevesen voltunk képesek erre – nehéz volt nem félni a túlvilági létezőktől.

Legtöbben eszközként használtuk a mágia módszereit, de a tehetségesek másokat segítettek a képességeik révén. Amy anyja tehetséges volt. Bábaként arról volt híres, hogy meg tudja akadályozni a szülés közben bekövetkező halált, és azt is beszélték róla, hogy ha kérik, a szülési fájdalmakat a vajúdó asszonyról át tudja vinni a férjére. Ezt ugyan soha nem sikerült bebizonyítani, azt azonban tudom, hogy őt jobban megfizették a szolgálataiért, mint a többi bábát a faluban, mert az ő keze alatt az anyák nemcsak túlélték a szülést, de elragadtatással beszéltek róla.

Veszélyes időket éltünk. A sok évvel ezelőtti észak-berwicki események mára legendássá váltak. Mindannyian ismerjük a történetet arról, hogy több száz boszorkány hogyan támasztott vihart, amikor VI. Jakab király és a felesége Norvégiából Leith-be hajózott. Gyerekkorunkban boszorkányokkal ijesztgettek a szüleink, ha este nem akartunk lefeküdni. A boszorkányok elvarázsolnak, megfőzik a belső szerveinket, vagy bűvös dárdát röpítenek belénk, és átadnak minket az Ördögnek.

Nemzedékről nemzedékre szálltak az észak-berwicki boszorkányokra kirótt büntetésekről szóló történetek. Agnes Sampson, egy haddingtoni idős asszony, egy gyógyító volt a főkolompos. Szégyenmaszkot, egy félelmetes vaseszközt tettek a fejére, amelyből négy éles lemez hatolt be a szájába, hogy csendben maradjon, és mellesleg hosszú időre tönkretegye a nyelvét. Agnes esetében ezt a kantárnak nevezett fejabroncsot lánccal a cellája falához rögzítették, emiatt számtalan napig nem tudott beszélni, enni, aludni, és el kellett viselnie azt a megaláztatást, hogy megnyíltak a belei vagy a hólyagja, és nem tudta ellátni magát. Kétségtelenül szörnyű fájdalmai lehettek, anélkül, hogy egy pillanatra is megkönnyebbült volna.

Napokig tartó szenvedés után bevallotta, hogy az Ördöggel összefogva ő támasztotta a vihart – én ugyan mindig azt gondoltam, hogy ha nekem kellett volna egy ilyen rettenetes szerkezettel a fejemen napokig gyötrődni egy cellában, azt is bevallottam volna, hogy én vagyok a sátán. Agnesnek azonban a vallomása után sem kegyelmeztek – rövidesen megfojtották, és máglyán elégették.

A nép eleinte örült, hogy VI. Jakab király megszabadítja a világot a boszorkányoktól. A király boszorkányüldözői, Istennek hála, megvédenek bennünket az ilyen gonoszságtól! Az emberek jól tudták, hogy a láthatatlan világ fátyol mögé rejtőzve, de éppoly hatalmasan, mint a nyári nap, mindenfelől körülveszi őket. Tudták, hogy a varázslat két alakban jön el hozzájuk – a jó fajtáját a gyógyítók alkalmazzák, míg a gonosz a sátán eszköze.

Kiderült, hogy Amy örökölte anyja gyógyító képességét, amiben szimbólumokkal ellátott kövek segítették; ezekről azt mondta, hogy a távoli északról kerültek ide. Felismertem ezeket a szimbólumokat. Finwell ezeket rajzolta mindenhová a házukban – ajtókilincsekre, fenőkövekre, cipőkre, hordók fenekére. Megkérdeztem Amyt, miért vesződik valaki azzal, hogy egy hordó fenekére rajzoljon.

– Hogy fogja ott bárki is meglátni? – kérdeztem, mire megsemmisítő pillantást vetett rám.

– Nem dísznek van ott, Patrick. – Csak ennyit felelt, semmi többet.

A kövekre ugyanezeket a szimbólumokat karcolták bele kézzel, gondosan és lenyűgöző szépséggel: például csillagképeket, nyilakat, némelyikre vasvillát. Izlandról származó rúnakövek voltak, Amy ükanyja hagyta rájuk. A képek pedig mágikus írásjelek vagy szimbólumok. Üzeneteket juttattak el valamiféle szellemi birodalomba, és ha a megfelelő ember használta őket, hatalmukban állt, hogy dolgok, jók és rosszak, megtörténjenek.

Nem nagyon hittem bennük. Amíg nem láttam, hogyan működnek.

Amyvel fogtunk pár halat, hogy majd megszelídítjük őket. Amy betette őket egy vödörbe, és nevet adott nekik.

– Lesznek kishalaik – mondta.

– Aztán eladjuk őket? – kérdeztem. Úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem.

– Nem. Akkor nevet adok a kishalaiknak. Mi leszünk a halkolónia királya és királynéja.

De másnap reggel az összes hal a vödör tetején lebegett. Amy teljesen összeomlott. Elkezdte pofozni magát. Rákiáltottam, hogy hagyja abba.

– Ezek csak halak, Amy – mondtam. – Majd fogunk újakat.

– Megöltem őket – sírta el magát. – Nem akartam.

Még aznap, valamivel később megkért, hogy menjek el vele az erdőbe. Figyeltem, ahogy egészen az erdőig cipeli a döglött halakkal teli vödröt, majd egy tisztáson kis tüzet gyújtott. Izgatottnak láttam, a sírástól még mindig piros és duzzadt volt az arca. Benyúlt a zsebébe, és kivett belőle egy nagy fehér követ, rajta egy piros jellel. Egy rúnával.

– Ez itt az újjászületés – mondta, mire jól megnéztem a kőbe rovátkolt kereszteket és nyilakat. – Kvarckő – mondta Amy. – Olyan régi, mint maga a föld.

– Miből van a piros? – kérdeztem, a mélyen a kőbe vésett írásjelre mutatva.

– Születési vér – felelte fintorogva. – A családomban évszázadokon keresztül minden nő adott a véréből, valahányszor gyereket szült.

Megtöröltem a kezemet az ingemben.

Akkor letette a követ a tűz közepébe.

Fognom kellett a kezét a tűz fölött, és úgy kellett ülnünk, hogy ne égessük meg magunkat. Becsukta a szemét, és mondott pár szót egy számomra ismeretlen nyelven. Emlékszem, feltámadt a szél, szédülni kezdtem, de nem történt semmi. Kivéve, természetesen, hogy az összes hal életre kelt.

– Nézd! Nézd! – sikította Amy, és ugrándozva a vödörre mutatott. – Sikerült!

Nem hazudok – azok a halak az előbb még a víz felszínén lebegtek, most meg vígan úszkáltak körbe-körbe. Kivetettem vele egyet, és néztem, ahogy a tenyerében fickándozik, és apró szájával levegő után kapkod, mígnem Amy visszapottyantotta a vödörbe.

Meg voltam döbbenve, de mindenekfelett örültem, hogy sikerült neki.

Még nem voltam elég bölcs ahhoz, hogy megrémüljek.

{1} Kosztolányi Dezső fordítása