Buglyó Gergely

ONI

SZÜRKE VÉR

Ciceró Könyvstúdió

Copyright © Buglyó Gergely, 2013

© Ciceró Könyvstúdió, 2013

Fedélterv: Szabó Vince

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-867-6

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Kisfiamnak, Bálintnak.

Remélem örömét fogja lelni a könyvben,

amikor egy napon majd elolvassa.

1. fejezet

AZ ÓRA ÉS AZ ARCKÉP

SOKFÉLEKÉPPEN BELEFOGHATNÉK EBBE A TÖRTÉNETBE. Ábrándosabb lelkületű olvasóim, akik nem közömbösek régmúlt csaták és elporladt hősök iránt, bizonyára nem vennék zokon, ha úgy kezdeném: réges-rég, azokban a történelem előtti időkben, amikor az ember még csak vadászott, evett, félt és szeretett, az óceán közepén, egy szigeten létezett egy erős városállam, ahol különös lények keze nyomán először ragyogott fel a kultúra fénye. Elmesélhetném, hogy bár az itt kormányzó dinasztiának igen hosszú időt szabtak ki a sors rejtélyes urai, végül eljött a nap, amikor az uralkodó fiúörökös nélkül hunyta le szemét – egyetlen lánya volt csupán. Elemezhetném az ősi törvényeket, amelyek tiltották, hogy egy nő koronát viseljen a Zengő Városban, és felhozhatnék egy másik érvet is a lány trónra kerülése ellen, amely sokkalta nyomósabb, legalábbis az udvar suttogó bajkeverőinek szemében. Ha így kezdeném a történetemet, sokáig kellene mesélnem a város hanyatlását okozó, kegyetlen háborúról, amelyet a legcsodálatosabb és egyben legiszonyúbb teremtmények vívtak, akik valaha jártak a Földön.

Mégis, jobbnak látom ezt a beszámolót egy nem olyan rég letűnt korban kezdeni: a huszonegyedik században, amikor még igen fiatal voltam. Ha saját ifjúkori ténykedésemnek volt némi szerepe az események alakulásában, amely végül elvezetett az ősi erők utolsó összecsapásához, arról szeretnék itt megemlékezni. Amellett pedig, tetszik vagy sem: előbb-utóbb minden vénülő mesemondó a saját ifjúságáról kezd zagyválni. Akár a szellemi hanyatlás jelének vesszük ezt, akár nem, én sem vagyok kivétel.

FEKETE ÁRONNAK HÍVNAK. BUDAPESTEN SZÜLETTEM, de alig egyéves voltam, amikor egy csendes kis dunántúli porfészekbe, Kalpagra költöztünk. Csak három évvel idősebb bátyám, Nátán emlékezett még valamelyest régi pesti lakásunkra. Húgom, Lili már Kalpagon látta meg a napvilágot, két évvel később, mint én.

Apánkat nem ismertem: Lili születése előtt egy távoli országba utazott, és többé nem keresett minket. Ha néha rászántam magam, hogy írok neki, azt ugyanúgy válasz nélkül hagyta, mint a Mikulás a csillogó tintával írt leveleket, amelyekkel a húgom ostromolta. Persze az is lehet, hogy anyánk fel sem adta a leveleimet a postán, talán még azt sem tudta, milyen címre küldhetné őket; ha apa szóba került, mindig olyan arcot vágott, mint amikor hétvégén hívták be dolgozni. Számtalanszor elképzeltem, hogy apa hazatér egy messzi háborúból, leszerelt katonaként, vállán egy sor kitüntetéssel, és válaszol minden kérdésre, amit megírtam neki – ám azon sem döbbentem volna meg jobban, ha mikulásruhában állít be, a húgom csupa rózsaszín leveleit lobogtatva.

Noha az arcát nem tudtam felidézni, és anya alaposan megtisztította a házat a régi fényképektől, élt bennem egy kép az apámról, aki magas, szótlan és roppant erős. Valahogy mindig is tudtam, hogy ő nem közönséges ember, és ez több volt, mint puszta képzelgés: bármilyen régen is ment el, a kalpagi ház még mindig őrizte jelenlétének nyomát.

Állt ugyanis a nappalinkban egy nagy kakukkos óra. Ősrégi volt (legalábbis gyerekfejjel annak véltem), és mindenütt gazdagon faragott madarak díszítették. Egy vén óriásra emlékeztetett, aki már olyan ritkán moccan meg, hogy a madarak nyugodtan fészkelhetnek rajta, akár egy fán. Emlékszem, a számlapja alatt volt egy stilizált véset is, amely a faragásnál durvább munkára vallott, de némi jóindulattal rá lehetett fogni, hogy kitárt madárszárnyat idéz. Valamiféle nyugalom és állandóság sugárzott ebből az órából: mindig hajszálpontosan mutatta az időt, és sosem kellett felhúzni. Egy alkalommal, amikor hajlandó volt beszélni a témáról, anyánk azt mondta: ha az óra egy napon megáll, az apám halálát jelenti, ám amíg jár, tudhatjuk, hogy ő is életben van. Egészen kicsi koromtól kezdve ismertem az óra titkát, és természetesként fogadtam el – sokáig eszembe se jutott megkérdezni, hogyan lehetséges mindez.

Csak tízévesen kezdtem ráébredni, hogy az órák általában nem rendelkeznek efféle tulajdonságokkal, és valahogy én sem olyan vagyok, mint egy hétköznapi gyerek. Apró dolgokkal kezdődött. Emlékszem, Nátán egyszer diót hozott a fűszerestől. Falatozni kezdtünk, és amikor anyánk is hazaért, megkérdeztem tőle, mi szükség van diótörőre, miért nem töri fel mindenki kézzel, amikor az annyival egyszerűbb. Naiv kérdés volt, mint az, hogy miért eszünk késsel-villával a kezünk helyett. Bizonyára nem is emlékeznék a dologra, ha anyám reakciója nem tette volna emlékezetessé: magára zárta szobája ajtaját, és egész délután nem jött elő. Nátán szerint nem akart a szemünk láttára sírni – de vajon mi oka lehetett a sírásra?

Amikor anya végül előkerült, a lelkemre kötötte, hogy mindig használjak diótörőt, és megtiltotta, hogy karateórára járjak, pedig már a fehér övemet is megvettük. Magyarázatot nem kaptam sem tőle, sem Nátántól, aki pedig szemlátomást nagyon is jól tudta, miért viselkedett anyánk ilyen furcsán. Ez a titkolózás, ha lehet, még jobban bosszantott, mint a karateóra.

Egy másik alkalommal Ferivel ültünk az Xbox előtt, és amíg töltött a gép, az öreg óráról beszélgettünk. Feri osztálytársam volt általánosban, majd később a gimnáziumban is, és legtöbbször iskola után is együtt loptuk a napot. Akkoriban már sejtettem, hogy az óra körül nincs rendben valami, ezért hoztam fel a témát Ferinek. Őt annyira felvillanyozta a dolog, hogy letette a kontrollert, és azonnal neki is látott átvizsgálni a szerkezetet, mintha csak Indiana Jones tízéves, pufók kiadása lett volna. Még a szendvicsét is félbehagyta, amit semmilyen videojáték kedvéért nem tett volna meg.

– Figyelj, szerintem ez egy mezei kakukkos óra – állapította meg végül. – Szép meg minden, de semmi különös. Pont ugyanilyet láttam az egyik unokatestvérem anyósának az öccsénél, a padláson.

Az osztálytársaim közül Ferinek volt a legnépesebb családja. Máskor szívesen elhallgattam volna a róluk szóló anekdotáit, de most jobban érdekelt, mit szól az órához.

– Egész biztos, hogy sosem húztátok föl az óraművet? – kérdezte Feri. – Egy ekkora szerkezet egyetlen felhúzással is sokáig járhat.

– Persze, biztos – bólintottam –, különben mi érdekes lenne az egészben? Hidd el, teljesen magától működik!

– Olyan nincs, hogy teljesen magától. Valahonnan energiát kell merítenie, még akkor is, ha földönkívüli technológiával működik!

Először nevetni akartam, de Feri arca arról árulkodott, hogy komolyan gondolta, amit mondott. Rendes gyerek volt, csak talán túl sok képregényt olvasott.

– Pedig elhiheted, ez sehonnan sem merít energiát! – Nem hangozhatott túl meggyőzően, amit mondtam. Feri kételkedése gondolkodóba ejtett.

– Ne hülyülj már! Még hogy egy magától működő óra?!

– Nem hülyülök – nyögtem ki erőtlenül.

Feri szeme lázasan csillogott. Egyik kezével az állát dörzsölgette, a másikat pedig le sem tudta venni az óráról, mintha az valami indián totem lenne, amelynek puszta érintése is szerencsével ruházza fel az embert.

– Becsszó?

Mindig ezt kérdezte, amikor kezdett hinni nekem. Azt hiszem, még jobban fellelkesítette az óra rejtélye, mint amikor régi érméket ástunk elő az iskolaudvaron. Én viszont cseppet sem voltam lelkes.

– Becsszó – feleltem reszketeg hangon, és most először futott át az agyamon, hogy tulajdonképp semmit sem tudok a világról, sőt a saját apámról sem.

Egy hosszú pillanatig a kétség keserű hullámai között hánykolódtam. Feri szavai nyomán egyszerre homályossá, hihetetlenné vált minden, amiben korábban olyan szilárd meggyőződéssel hittem. Olyan szédülés fogott el, hogy meg kellett kapaszkodnom az órában, nehogy kicsússzon a talaj a lábam alól, de a kemény mahagóni most furcsán hidegnek és idegennek tűnt.

Eszembe jutott egy történet, amit anya olvasott fel nekem évekkel korábban: a herceg egy tál tejet hagy a kedvesénél, mielőtt veszélyes útra indul. „Amíg meg nem savanyodik, tudd, hogy életben vagyok” – mondja. De a herceg nem tér vissza, és tíz évvel később az asszony befogad egy macskát, aki megissza a tejet a tálból. Jól emlékszem, mit mondott anyám: ez csak mese, de ha igaz lenne, ő már másnap szerzett volna egy macskát. Lehet, hogy az óra története sem igaz? Hogy anyám ezzel a mesével tartja bennünk a lelket, miközben apám rég halott?

Mereven bámultam az óra faragott madarait. Addig néztem őket, mígnem egészen úgy tűnt, mintha megmozdultak volna: csak apró mozdulatokat tettek, arrébb helyezkedtek az ágon, ahol ültek. Mintha feszélyezné őket a jelenlétem, próbáltak keveset mocorogni, igyekeztek úgy viselkedni, ahogy rendes, fából faragott madarakhoz illik. Feri mintha mondott volna valamit, de a tudatomig nem jutott el más, csak az óra hipnotikus erejű ketyegése, amely egyre hangosabbá vált. Végül olyan érzésem támadt, mintha emberi szavak rejtőznének a már-már fülsiketítő, monoton zaj álcája mögött. Tik-tak. Tik-tak. Tik. Nem hiszel bennem, fiam? Tak.

Arra tértem magamhoz, hogy valaki megrázza a vállam.

– Vétel! Föld hívja Áront! – hallottam Feri hangját. – Kérdeztem valamit, ha nem tűnt volna fel!

Zavartan körbepillantottam. Minden ugyanolyan volt, mint egy perccel korábban, csak Feri látszott némileg dühösebbnek. Az óra megint halkan, szelíden ketyegett, a madarak mozdulatlanul ültek a faragott ágakon – én pedig megmagyarázhatatlan módon biztos voltam benne, hogy apám él, és az óra titka valódi. Megnyugtató érzés volt.

– Szóval végre magadnál vagy – nyugtázta Feri. – Nem láttad, hová tettem a szendvicsemet?

– Bocs, kicsit elgondolkodtam – szólaltam meg álmatag hangon.

– Hát, nem éppen „gondolkodásnak” tűnt. Mit bámultál úgy, mint akinek zokni van az agya helyén?

– Te nem láttad? – csúszott ki a számon.

– Mit? – Feri szeme felcsillant.

– Semmit – vágtam rá. – Úgy értettem, te nem láttál-e valami érdekeset, mert én... én tényleg nem. Csak ezt a közönséges, hétköznapi órát.

Még túl frissen élt bennem az iménti látomás, hogysem leplezni tudtam volna.

– Mit titkolsz? Haverok vagyunk, vagy nem?

Egy ideig még próbáltam menteni a helyzetet, de Feri nem tágított. Kénytelen-kelletlen beszámoltam neki a látomásról, de a lelkére kötöttem, hogy senkinek sem beszélhet róla. Meg is ígérte, ám ismerve Feri természetét, nem hittem, hogy képes megőrizni a titkot. Már a következő napon seregnyi érdeklődőre számítottam az iskolában, akik mind a legendás órát akarják látni, és barátian tudakozódnak, hogy apám valóban földönkívüli volt-e. De tévedtem: Feri nem adta tovább a történetet, és bár eleinte – amikor csak nálunk járt – sokat nézegette az órát, idővel teljesen leszokott erről. Talán azt hitte, nem látok tisztán, ha az óráról van szó. Egy alkalommal meg is jegyezte: el kéne fogadnom a tényt, hogy apám nem él velünk.

MIELŐTT HOZZÁKEZDENÉK TÖRTÉNETEM LÉNYEGI RÉSZÉHEZ, amely hosszúra nyúlt életem legkülönösebb évéről fog szólni, még egyetlen nap eseményeiről kell röviden beszámolnom.

Júniusi délután volt: a vihar ígéretétől terhes forróság. Hűséges gördeszkámon egymás után száguldottam végig Kalpag hol aszfalttal burkolt, hol macskakővel kirakott, jellegtelen utcáin. Előttem Bástya bandája, egy csapat nyolcadikos fiú, az enyémnél drágább deszkákon, mögöttem pedig szitkozódó nénikék és ijedtükben a házfalakhoz lapult járókelők.

Akkoriban még otthon is gördeszkával tettem meg a szobám és a konyha közti távolságot, és pár héttel korábban megnyertem a korosztályos városi bajnokságot (noha csökkenti az érdemet, hogy mindössze hárman indultunk rajta). Ennek köszönhetően vettek be Bástyáék a bandába, de Nátán és Feri máris az őrületbe kergettek a folytonos prédikálással, hogy nem kellene efféle alakokkal lógnom. Én persze fittyet hánytam az ilyen hegyi beszédekre; friss tag voltam, ráadásul hetedikesként a legfiatalabb, így ügyelnem kellett magamra, ha bent akartam maradni.

Hirtelen egy artikulálatlan üvöltést hallottam elölről, amelyet hangos puffanás követett, mintha valaki az egyik ablakból egy homokzsákot dobott volna az utcára. Szinte azonnal láttam, mi okozta: a csapat vezére, Bástya elesett egy kanyarban, és a hasán feküdt egy porfelhő közepén.

– Hé, jól vagy? Megütötted magad? – aggodalmaskodtak néhányan, akik már oda is értek a hatalmas, mozdulatlan test mellé.

– Én jól vagyok, de a deszkámnak annyi – tápászkodott fel Bástya, felmutatva gördeszkája letörött kerekét. Szakadt inge a testére tapadt a kosz és veríték elegyétől, de nem esett komolyabb baja. Igen masszív testalkata volt: nem véletlenül kapta a „Bástya” becenevet. Valójában Básti Tamásnak hívták, és tizenhat éves kora ellenére még mindig a nyolcadik osztályba járt.

– Jövő héten születésnapod van, nem? – kérdezte valaki. – Dobd fel a témát az ősöknek, legalább lesz egy új deszkád!

– Jó ötlet, de most hogy folytassuk a portyát? Deszka nélkül nem tudom vezetni a csapatot…

Váratlanul megtorpant beszéd közben, és az utca túlsó vége felé mutatott.

– Odanézzetek!

Egy gördeszkás alak szelte át a felforrósodott, porzó sétálóutcát: tíz-tizenkét év körüli, mogyoróbarna hajú kislány, orrán kerek szemüveggel. Lány létére egész ügyesen kezelte a deszkát, és a fojtott csöndben hallani lehetett, ahogy magában dúdol. Amikor a közelünkbe ért, megpróbált kikerülni minket, de Bástya elállta az útját.

– Tetszik a deszkád – morogta. – Jó sokat érhet.

– Nem tudom, ajándék volt – felelte a lány bizonytalan hangon. Szemüvege mögül gyanakvóan méregette a bandavezért és minket, többieket. Úgy rémlett, mintha egy röpke pillanatra szemrehányást láttam volna az arcán, amikor a tekintetünk találkozott.

– Szerintem egy ilyen deszka abszolút nem lányoknak való – állapította meg Bástya, akinek hangján érezni lehetett: nem tűr ellentmondást. – Azt hiszem, inkább az én méretem.

– Azt kétlem! – vágott vissza a lány. – Akkora méretet nem is gyártanak.

– Figyelj, Bástya – szóltam közbe rosszat sejtve –, mit szólnál az én deszkámhoz? Lehet, hogy kicsit kopottas, de hidd el, bírja a gyűrődést!

Bástya fitymáló pillantást vetett a gördeszkámra, amely néhány méterrel távolabb hevert a földön.

– Na, persze! Olyan lestrapált, mintha már a nagyapád is ezt használta volna.

– A nagyapáink még nem is jártak gördeszkával – jegyezte meg a lány csípősen.

– Az mindegy. – A bandavezér ajka rusnya vigyorra görbült. – Nekem a te deszkád kell, és kész!

A lány egy pillanatig ijedtnek látszott, aztán felhúzta az orrát.

– Rá van írva, hogy nem bír százhúsz kilónál nagyobb terhelést, szóval úgyse tudnád használni. De a deszka helyett szívesen adok egy-két fogyókúrás tippet. Rád is fér, ahogy így elnézlek!

E szavak hallatán felszisszentem. Tudtam, mi következik: Bástyát elöntötte a pulykaméreg. Lekapta a lány szemüvegét, és széttaposta, hogy csak úgy ropogott.

– Igen? Hát most nézz meg, ha tudsz!

Szegény lány sírva fakadt, de nem lépett le a gördeszkáról, amíg Bástya le nem lökte róla. A lány megtántorodott, kis híján hanyatt is esett. Ahogy jobban megnéztem az arcát szemüveg nélkül, valahonnan ismerősnek tűnt.

– Várjunk csak! – léptem közelebb, még időben. Bástya, aki épp megragadni készült zsákmányát, a vadonatúj deszkát, most kíváncsian pislogott. Ám én a zokogó lányt néztem.

– Te Petra vagy, igaz? Lili barátnője.

Rám se pillantott, csak lehajtott fejjel, remegve bólintott. Hirtelen elszégyelltem magam. Petra régen jóban volt a húgommal, és sokat járt hozzánk. Hogy hagyhattam, hogy megalázzák? Hogy lehet, hogy még csak fel sem ismertem? Igaz, régebben nem hordott szemüveget.

– Figyelj, ez az egész az én hibám. De ha már hagytam, hogy összetörjék a szemüveged, veszek neked egy ugyanilyet, rendben? Azért látsz nélküle?

Miközben azon tűnődtem, miből lesz annyi pénzem, hogy be is váltsam az ígéretemet, ő csodálkozva felnézett rám, majd ismét bólintott. Bár szeméből még mindig potyogtak a könnyek, már nem rázta a zokogás.

– Akkor mutasd meg, milyen gyors ez a deszka! – kacsintottam.

Nem kellett kétszer mondanom: Petra a hüledező bandatagok szeme láttára fellépett a gördeszkájára, és már el is tűnt: az utca piszkos kövezete csak úgy porzott utána.

Néhány további másodpercbe került, míg Bástya és a többiek magukhoz tértek a megrökönyödésből.

– Ezt mégis hogy gondoltad?! – bömbölt Bástya. Még sosem láttam ennyire dühösnek: az erek kidagadtak a nyakán, izzadt feje lilás árnyalatban játszott, felerősítve arca disznószerű vonásait.

– Sajnálom, Bástya, de helytelenül cselekedtél. Azt hiszem, ki kell lépnem a bandából, ha továbbra is te vagy a főnök.

– Helytelenül cselekedtem? Helytelenül? Hát ez tiszta röhej! Ki vagy te, az irgalmas szamár… szamar… akármi?

Rádöbbentem, hogy Bástyának van némi igaza: figyelnem kell majd, nehogy túl sok ragadjon rám Nátán idegesítő, erkölcscsősz stílusából.

– Amikor bevettetek, nem gondoltam, hogy védtelen gyerekeket raboltok ki az utcán.

Végigmértem a bandatagokat, és egyenként a szemükbe néztem, de a tekintetükben nem láttam egyebet, mint haragot és valami bizonytalan feszengést. Bástya befolyása erősebb volt, mint sejtettem.

– Hisz te is csak egy védtelen gyerek vagy! Kérsz egy sallert? – Bástya vészjóslóan megropogtatta az ujjait.

Ahhoz nem fért kétség, hogy a verekedést lehetetlen elkerülni, így nem is fecséreltem több energiát szavakra. Nem voltam teljesen gyakorlatlan az ilyesmiben, mert szinte minden nap összetűztem a bátyámmal – no persze nem komolyan, csak úgy, ahogy a testvérek szoktak. Ám még Nátánt sem győztem le soha, mostani ellenfelem pedig teljesen más súlycsoportba tartozott.

Az első kellemes meglepetés akkor ért, amikor Bástya keze ütésre lendült. Pattanásig feszült idegrendszerem úgy érzékelte ellenfelem mozdulatát, mintha lassított felvételt néznék. Először nem is akartam elhinni, hogy ez már maga az ütés; azt hittem, csak felemeli az öklét, hogy majd iszonyú erővel lesújtson. Amikor végül beláttam, hogy nem így van, egy mozdulattal könnyedén elkaptam Bástya karját a csuklójánál. Az egész teljesen más volt, mint Nátánnal verekedni: a tagbaszakadt Bástya nagyon is törékenynek tűnt.

Leplezetlen döbbenetet láttam ellenfelem szemében, amint kivédtem az ütését. Eljött az ellentámadás ideje. Hátraléptem, majd az arcába rúgtam. Valami reccsent, és Bástya, miután leírt a levegőben egy kecsesnek nem nevezhető ívet, elterült a földön – aznap már másodszor. Törött orrából patakzott a vér.

Odasiettem hozzá. Elveszítette az eszméletét, de sikerült magához térítenem, miközben magamon éreztem a többiek hitetlenkedő tekintetét. Amikor végre felült, egy zsebkendőt nyújtottam felé.

– Használd ezt, hátha eláll a vérzés – mondtam. – Bocsáss meg, nem akartam ezt az egészet.

Bástya azonban ellökte a zsebkendőt tartó kezemet, és ráordított a bámészkodó bandatagokra:

– Hát ti mit néztek? Jó a műsor?! Kapjátok már el ezt a kis mocskot!

Az öt fiú tétován mozdult felém. Arcukra kiült a bizonytalanság, de látszott, hogy nem áll szándékukban megtagadni a parancsot.

Csakhamar kiderült, hogy ők sem gyorsabbak vagy erősebbek, mint Bástya. Igyekeztem a lehető legkíméletesebb módon ártalmatlanná tenni őket, de azt hiszem, egyiküknek így is eltörtem a karját. Amikor végül mindannyian harcképtelenül hevertek körülöttem, dühös hangot hallottam a hátam mögül.

– Keménynek hiszed magad?

Bástya volt az. Bár még mindig vérzett az orra, lassan talpra kászálódott, és egy kést húzott elő a zsebéből. A penge hidegen villogott a napfényben.

– És erre mit lépsz, Bruce Lee? – vigyorgott a bandavezér.

Bár itt fel kellett volna adnom a párbajt, volt valami ebben a vigyorban, ami felszította a bennem szunnyadó, minden értelemnek ellentmondó indulatot. Be akartam bizonyítani, hogy próbálkozzon bármivel, nem árthat nekem – fagyjon csak az arcára az ocsmány grimasz. Azt hiszem, ebben a pillanatban semmivel sem voltam jobb nála.

– Mi van, ha nem lépek semmit? – kérdeztem gúnyosan. – Csak a kedvedért megígérem, hogy nem fogok védekezni. Na, hogy tetszik?

– Mit dumálsz? – hördült fel Bástya. Szája sarkában vérrel festett buborék formálódott.

– Jól hallottad. Na, gyerünk, mi lesz már?

A kihívás jeges fuvallat volt az izzó nyári levegőben. Bástya résnyire szűkült szemmel méregetett, aztán előrelendült, és mélyen a vállamba döfte a kését.

Meginogtam, ahogy a fájdalom az idegekbe mart, de sikerült megtartanom az egyensúlyomat, és farkasszemet néztem Bástyával. Arra számítottam, hogy előbb-utóbb lesüti majd a tekintetét, és kimondva vagy kimondatlanul, de beismeri a vereséget.

Nem így történt. Azokban a szemekben nyoma sem volt már a küzdőszellemnek, csak páni félelem fénylett bennük.

– Ki a franc vagy te?! – rikoltotta.

A vérző orrú Bástya szánalmas látványt nyújtott, ahogy hatalmas teste minden porcikája reszketett a félelemtől. Egyszerre lecsillapodott az önérzet rohama, ami pár pillanattal korábban szinte robbanásig feszítette a koponyámat. Majdhogynem megsajnáltam a legyőzött bandavezért; kihúztam a kést a vállamból, és visszaadtam neki. Először megijedt (talán azt hitte, támadni akarok), de aztán elfogadta. Csend állt be: én zsebkendőket szorítottam a vállamra, Bástya pedig lehajtott fejjel forgatta a kést a kezében, és szemlátomást fogalma sem volt róla, mit gondoljon rólam. Végül én szólaltam meg.

– Most pedig tűnj el! És mutasd meg az orrod egy orvosnak; szerintem elég rondán vérzik.

Erről eszembe jutott valami, amiről az imént megfeledkeztem: a vérem a kés pengéjén. Nekem és testvéreimnek ugyanis volt egy sajátos tulajdonságunk: a tűző napon a vérünk fokozatosan színét vesztette, majd egészen szürke lett. Én nem tulajdonítottam ennek túl nagy jelentőséget, de anya és Nátán ragaszkodtak hozzá, hogy titokban tartsuk a dolgot. A mostani helyzetben, még ha a sebem nem is vérzett olyan hevesen, hogy pillanatnyilag árulóm lehetne, Bástya kése annál inkább nyugtalanított: ahogy figyelmesen megnéztem, máris észrevettem, hogy a vér fakulni kezd a pengén. Feledékenységemet átkozva beláttam, hogy azonnal cselekednem kell.

Bástya ijedten összerezzent, amint kikaptam a kezéből a kést. Gyorsan letöröltem a pengéjét egy zsebkendővel, majd újra a gazdája kezébe nyomtam.

– Tessék! Most már tiszta.

Megpróbáltam valami vigyorfélét kényszeríteni az arcomra, hogy viccnek álcázzam a dolgot – nem sok sikerrel. Bástya szeme elkerekedett. A kés kihullott a kezéből, és nagyot csendült a kövezeten. A bandavezér még dermedten állt egy másodpercig, azután felüvöltött, és sarkon fordult, hogy az előbbi sérülését meghazudtoló gyorsasággal nekiiramodjon az utcának. A következő kanyarban eltűnt a szemem elől. Tulajdonképpen nem is igazán értettem, mitől rémült meg enynyire. Lehetséges, hogy valamiféle pszichopatának tartott?

Miközben visszamentem a gördeszkámhoz, sietve körbepillantottam, és nagy bosszúságomra láttam, hogy a sétálóutcára nyíló ablakokból vagy tucatnyian figyelnek. Búcsúzásképpen biccentettem a többi bandatagnak, akik még mindig nem tudtak vagy nem akartak felkelni a földről, majd kicseréltem a hevenyészett kötést a vállamon, és hazaindultam.

MIRE A HÁZUNKHOZ ÉRTEM, A ZSEBEM TELE VOLT szürke vértől ragacsos zsebkendőkkel, de a seb már nem vérzett, sőt úgy tűnt, kezd behegedni. Gyorsan lekaptam az utolsó, mostanra feleslegessé vált kötést, a többivel együtt papírgalacsinná gyűrtem, és egy jól irányzott dobással az udvarunkon álló szemetesbe hajítottam. Ezután igazítottam egyet a trikómon, hogy a maszatos vágásnyom nagyjából a hátamra kerüljön. Úgy akartam besurranni a házba és eljutni a szobámig, hogy senki se vegyen észre semmit, ami utalhatna az iménti verekedésre.

Nem volt szerencsém. Alighogy a bejárat felé fordultam, egy leselkedő szempárt láttam eltűnni az egyik ablak mögött: Nátán volt az. Gyanítottam, hogy újabb prédikáció várható, de elhatároztam, hogy ezúttal nem hagyom szó nélkül a bátyám fölényeskedését. Azt hiszem, kicsit már előre is sértettnek éreztem magam.

A bejáratnál belém hasított az érzés, amely mindig figyelmeztetett, ha az egyik testvérem a közelembe került: mintha az egész világ üres lenne, csak előttem, a már nem is létező ajtón túl vibrálna valami a jéghideg űrben. A bátyám úgy magyarázta ezt, hogy látjuk egymás életerejét. Nem volt éppenséggel kellemes érzés, de már hozzászoktam.

Nem is maga az érzés zavart annyira, inkább az, amire felhívta a figyelmem – és valóban, ahogy kitártam az ajtót, rögtön szembetaláltam magam a villogó szemű, dühös Nátánnal. Intett, hogy kövessem, majd felvezetett az emeletre. A saját szobája felé vette az irányt, nyilván azért, hogy Lili ne hallja, miről beszélünk.

Amikor a bátyám becsukta az ajtót, tüstént elé vágtam, majd tettetett könnyedséggel lehuppantam kedvenc karosszékébe, amelyet ő valamilyen oknál fogva „töprengő” széknek nevezett. Amennyi titkot Nátán tudott a minket körülvevő különös dolgokról, csak remélni mertem, hogy ő szokott töprengeni, és nem a szék.

– Felkelnél onnan? – kérdezte szemrehányóan, de mivel nem kapott választ, tüntetőleg elhelyezkedett a szemközti fotelben.

Egy ideig csak ült ott, mintha azt várná, hogy mentegetőzni kezdjek, ám én úgy tettem, mintha kifejezetten érdekelne, pontosan hány rombuszt is nyomtattak a tapéta díszcsíkjára. Végül Nátán törte meg a csendet.

– Szóval, hogy szerezted ezt a csinos sebet? De ne kezdj el megint mentegetőzni, hogy az idén mindenki szakadt pólóban jár!

Beláttam, ha nem szólalok meg, egész délután itt ülhetek. Inkább taktikát változtattam: megpróbáltam a lehető leghamarabb letudni a dolgot.

– Volt egy kis balhé a bandával. Oké, igazad volt, nem kellett volna velük lógnom. Ezt akartad hallani?

Azon kaptam magam, hogy felemelem a hangom. Nátán nyugtalannak tűnt, amikor nekem szegezte a következő kérdést.

– Áron, csak nem… ugye, nem arról zagyválsz itt, hogy megvertetek valakit?

– Nem, dehogy – tiltakoztam. – A banda többi tagjával verekedtem. Bástya megszúrt a késével, de csak egy karcolás, semmi komoly. Most már elmehetek?

Félig már fel is keltem a székből.

– Nem! – Nátán éles szavára visszazuhantam. – Gondolom, mondanom sem kell, hogy ezután pár napig kötéssel fogsz járni.

Hitetlenkedve bámultam rá.

– Kötéssel? Minek? Nézd csak meg, már teljesen beforrt.

– Hát épp ez az! Nyilván láttak egypáran, és még jóval többen fognak hallani az ügyről. Senki sem tudhatja meg, hogy a sebed már beforrt.

– Na persze, Nátán, a titkok őre, aki…

Nem tudtam folytatni a mondatot, mert a bátyám a szavamba vágott.

– Mi a helyzet a volt barátaiddal? Remélem, egyikük hullája sem hever valami út menti árokban.

Néhány másodpercnyi kínos csend következett.

– Hát, azt hiszem, Bástyát a kelleténél erősebben rúgtam orrba. Rövid időre elájult, és eltört az orra.

Nátán arca elsötétült.

– Van fogalmad róla, milyen közel jártál ahhoz, hogy megölj egy embert?! Azt hittem, elég világosan megtiltottam, hogy emberekkel verekedj!

Ezzel betelt a pohár. Talpra szökkentem, hogy Nátánra zúdítsam mindazt a dühöt, ami azóta gyűlt fel bennem, hogy megláttam az ablakban leselkedni.

– Hogy emberekkel verekedjek?! – harsogtam. – Ki beszél így, Nátán? Mert szerintem csak egy idióta! Még hogy megtiltottad! Milyen alapon tiltasz meg nekem bármit is? Fogd már fel végre, hogy nem vagy az apám!

Hirtelen abbahagytam az üvöltözést; csak álltam ott, és ziháltam. Nátán meglepően nyugodtnak mutatkozott, szemében nyoma sem volt az előbbi haragnak vagy megrovásnak. Papucsa sarkával a szőnyegen dobolt, mintha tűnődne valamin.

– Ne kiabálj! – mondta halkan. – Lili meghallhatja.

– Ha akarok, kiabálok, és nem érdekel, ki hallja meg!

Az odakint támadt mennydörgés és a tetőn dübörgő eső zaja teljesen elnyomta a hangomat, de talán eleve nem is harsogott olyan erővel, mint szerettem volna.

A bátyám vett egy mély levegőt, majd hosszan kifújta.

– Hát jó – szólalt meg végül. – Ülj le, mondanom kell valamit.

Nem hittem a szememnek, amikor a „töprengő” székére mutatott, de azért visszaültem. Elment a kedvem az ordibálástól: már sokkal inkább kíváncsi voltam, mint mérges. Nátán összekulcsolta a kezét az ölében, és jó ideig úgy tűnt, keresi a szavakat a mondandójához. Azután felnézett, egyenesen a szemembe, és végre megeredt a nyelve.

– Te talán azt hiszed, én mindenre tudom a választ. Ez persze tévedés, és itt az ideje, hogy megosszam veled azt a keveset, amit tényleg tudok. Remélem, még nem túl késő.

– Mondd már, mi az, amit tudsz? – szakítottam félbe türelmetlenül. Nátán valahogy túl lassan beszélt.

– Bizonyára kíváncsi vagy, miért igyekszem minden titkot megtartani, ami a családunkkal kapcsolatos. – A bátyám cseppet sem szaporázta a mondókáját; szemei mintha a könyvespolcon sorakozó Dosztojevszkij-köteteket vizslatták volna. – Tudod, ehhez nem én ragaszkodom. Apánk kívánsága volt.

A kezem, amellyel éppen az államat készültem alátámasztani, megállt a levegőben.

– Tessék? – hápogtam. – Mit tudsz apáról?

– Apánk elment, de hagyott egy levelet, és megbízta anyát, hogy a tizenkettedik születésnapomon adja át nekem.

– De miért pont neked?

– Gondolom, azért, mert én vagyok a legidősebb. – Nátán önelégült képet vágott.

– Nagyszerű! De ennek már négy éve. Mégis, mikor akartad megmutatni a levelét?

– Most úgy érzem, eljött az ideje.

Kezdett elegem lenni a bátyám teátrális előadásából.

– Hát, nem kapkodtad el! Akkor láthatnám végre azt a levelet?

Nátán a könyvespolchoz lépett, és matatott valamit Dosztojevszkij művei mögött.

– Látod, milyen jó helyre rejtettem? Valld be, hogy itt az életben nem találtad volna meg – kuncogott.

Némi turkálás és pakolászás után a kezembe nyomott egy látszólag közönséges, kopott fadobozt. Megremegett a kezem, ahogy kinyitottam; egy cikornyás betűkkel írt levelet és egy vörös hajú lányt ábrázo- ló képet találtam benne. Nehéz volt megmondani, hogy a kép fest- mény-e, vagy Photoshoppal szerkesztett fénykép.

– Figyu, ez nem az a színészcsaj, akinek a képét tavaly kitetted ide a falra? De akkor sem értem, miért kellett apánk levele mellé rejtened.

– Nem, dehogy! – sietett tiltakozni Nátán. Bár nehezen tudtam uralkodni az égető vágyon, hogy végre elolvassam apám levelét, azért szántam egy kis időt arra, hogy megcsodáljam a bátyám fülig elvörösödött ábrázatát. – A kép a levélhez tartozik, majd olvasás közben megérted. Mellesleg, amit tavaly kiraktam ide, az a Mad Men posztere, ahogy már ezerszer elmagyaráztam. Briliáns sorozat, ha az ember érdeklődik a társadalmi morál változásának okai iránt a hatvanas évek Amerikájában.

– Naná, vagy a homokóra alakú vörös csajszik iránt – jegyeztem meg derűsen, majd Nátán heves protestálásával mit sem törődve olvasni kezdtem a levelet.

Fiam, bocsásd meg, hogy atyai szavak helyett csak levélben mondom el mindezt. A mai napon tizenkét éves lettél, de én már évek óta nem lehetek melletted. Nem rajtam múlt, hogy így történt, mégis fáj, hogy nem láthatlak felnőni téged és a testvéreidet.

Szeretném, ha időről időre újra elővennéd ezt a levelet. Most még nem fogsz mindent megérteni, de minél idősebb leszel, annál világosabb lesz, mit kell tenned. Ha majd úgy érzed, eljött az ideje, be kell avatnod a testvéreidet is.

Te, az öcséd és a húgod (aki e sorok írásakor még meg sem született) nem olyanok vagytok, mint a többi ember. Csupán néhány év, és képességeitek messze meghaladják az övéket. Ezt tőlem örököltétek. Lehet, hogy már észre is vetted az első jeleket, de emlékezned kell, hogy származásotok titkának sosem szabad kiderülnie! Jól tudom, Nátán, neked a véredben van a titoktartás, de tartok tőle, a testvéreidet más fából faragták. Gyakoroljátok a harcot, de csakis egymás között – ha a lelketek mélyére néztek, tudni fogjátok, hogyan kell küzdeni, hiszen valaha az emberek is a mi fajtánktól tanulták meg a harc fortélyait.

Az emberek… Hozzátok képest ők talán védtelennek tűnnek, de ez csak a látszat. Soha ne higgy a látszatnak, Nátán!

Nekem napokon belül menekülnöm kell. Egy olyan ellenség van a nyomomban, akivel szemben tehetetlen vagyok. Ha itt maradnék, veszélybe sodornálak benneteket, akiket a legjobban szeretek – ha egyáltalán állíthatok olyasmit magamról, hogy képes vagyok szeretni. Ahová megyek, ott sem fogom hasztalanul tölteni az időt: azon a feladaton munkálkodom majd, amelyet a sors ránk szabott. Mégis sajog a szívem, mert nem segíthetek megvédeni azt, akitől világunk végzete függ, és akit a prófécia szerint egy napon nektek, a véreimnek kell majd megóvnotok egy ősi gonosz fenyegetésével szemben. Nem lesz könnyű, de hiszem, hogy sikerülhet.

Nézd meg jól az arcképet, amit a levél mellett hagytam: évszázadokkal ezelőtt festették egy jóslathoz, de nem fog rajta az idő. Azt a lányt ábrázolja, akinek védelmét kénytelen vagyok rátok hagyni. Amikor e sorokat olvasod, a sors talán már Kalpag környékére vetette őt.

Tudod, bármilyen jelentéktelen pont is Kalpag a világ térképén, a jelek szerint azok az események, amelyekről a jóslat szól, itt fognak megtörténni. Sajnos addig sem hitegethetlek azzal, hogy egy ilyen kisvárosban teljes biztonságban vagytok: sokféle erő munkál ezen a Földön, és fennáll a veszély, hogy előbb-utóbb rátok találnak.

Bármennyire is sajnálom, most nem mondhatok többet, hiszen még ez a levél is veszélyforrássá válhat, ha rossz kezekbe kerül! Mindazonáltal nem kell aggódnod – időben megtudsz majd mindent, amit tudnod kell.

Végül, mivel ma van a születésnapod, úgy illik, hogy ajándékot is adjak. A Zafír Szem, amit a dobozban találsz, segít majd tisztán látni olyan helyzetben, amikor a saját szemed megcsal. Mivel csak ez az egy létezik belőle, hármótok közül mindig az használja, akinek a legnagyobb szüksége van rá.

Remélem, találkozunk még. Addig is engedd meg, hogy egy rövid verssel búcsúzzam tőled:

Fekete szívem lapulva fojtogat

életem álsága mögött

fekete vitorlás balsorsom folyóján

csak e szilánkot hagytam véreimre.

Befejeztem az olvasást, és nagyot sóhajtva hátradőltem a székben. Nehezemre esett leplezni a csalódottságomat: válaszokat reméltem, de helyettük csak még több kérdés merült fel bennem. Gyorsan átfutottam a sorokat újra, az elejétől, de az üzenet másodjára sem lett világosabb.

– Tudom, mit érzel – mondta Nátán. – Úgy tűnik, apa szeret rébuszokban fogalmazni. Mit szólsz a vershez?

– Fogalmam sincs, mit szólhatnék – ráztam a fejem tanácstalanul. – Szerinted mit jelent?

Árnyék suhant át a bátyám arcán.

– Talán csak annyit, hogy nem hagyhat ránk mást, mint egy súlyos átkot, ami az ő életét is megkeserítette. De az is lehet, hogy van valami rejtett értelme is, ezt még nem tudtam megfejteni.

– Hát, az biztos, hogy hármunk közül te hasonlítasz rá a legjobban. Pont olyan titkolózó alkat, mint te.

– Nem biztos, hogy ez alkat kérdése – jegyezte meg Nátán. – Bizonyos titkokat egyszerűen muszáj megőrizni.

Válasz helyett újra felsóhajtottam. Aztán eszembe jutott valami, és a bátyámnak szegeztem egy kérdést.

– Mi ez a Zafír Szem, amiről apa ír? Az is benne volt a dobozban?

– Igen, de kivettem. Időnként kísérletezem vele, hátha sikerül rájönnöm, hogyan működik.

– Megnézhetem?

Nátán ezúttal az íróasztala egyik fiókját nyitotta ki, majd rövid keresgélés után felmutatott valamit, amit így sem tudtam mire vélni, mert gondosan össze volt hajtogatva. Amikor a bátyám kibontotta, mintha egy érett szilva nagyságú, dülledt szem bámult volna rám a kinti zivataron átszűrődő, gyér fényben. Csak közelebbről ismertem fel, hogy nem valódi szemről van szó, hanem egy kendőről, amelybe szemet hímeztek; a szivárványhártyát apró, kék zafírkövekből rakták ki, mint a mozaikot egy ékszerdoboz oldalán.

– Mit kell csinálni vele? – kérdeztem, végigsimítva a vékony szöveten, amely hozzátapadt az ujjbegyeimhez.

– Tedd a bőrödre.

Követtem Nátán tanácsát, és a csuklómra kötöttem a kendőt. Olyan leheletfinom volt az anyaga, hogy nem is éreztem: a bőröm éppúgy nem vett róla tudomást, mint az órák óta viselt ruháról. Egy perc múlva azonban különös dolog történt: a kendőbe hímzett szem duzzadni kezdett. A kis kék kövek mintha összenőttek volna, és a nyolcas alakú, kettős pupilla mélyén a szövet szürkesége helyett felsejlett valamiféle sötétség.

Megpróbáltam levenni a kendőt, de szerves szálakkal kapaszkodott a bőrömbe.

– Tépd le! – mondta Nátán könyörtelenül. – Minél később teszed meg, annál jobban fog fájni.

Háromig számoltam magamban, aztán fogcsikorgatva letéptem a szemet. Nem fájt jobban, mint leszedni egy sebtapaszt: csak finom bőrpír maradt utána a csuklómon.

– Elég morbid egy szem – összegeztem a tapasztalataimat Nátánnak. – De mit lehet látni vele?

– Sajnos fogalmam sincs.

– Biztos sötétben kéne kipróbálni. Apa olyasmit ír, hogy akkor működik, amikor a saját szemünk nem.

– Te egy zseni vagy! – tört ki Nátánból. – Gondolod, még nem próbáltam sötétben? Már minden lehetséges módon kísérleteztem vele!

– Nem lehet, hogy olyan régóta nem használták, hogy már valahogy elpárolgott az ereje? – kérdeztem óvatosan.

– Kizárt. Egy tulajdonságát ugyanis sikerült felderítenem: apróság, de egyszer még jól jöhet. Add ide, és összpontosíts az életerőmre!

A hatodik érzékem hamar hozzászokott Nátán vagy Lili jelenlétéhez, így nem kis erőfeszítésembe került, hogy újra meglássam a színes vibrálást, ami a bátyám alakját övezte. Aztán Nátán a karjára tekerte a kendőt – és a vibrálás eltűnt!

– Te mocsok, szóval így csináltad! – taszítottam vállon. – Amikor kilencéves koromban elbújtál az ágy alatt, és a frászt hoztad rám!

– Belátom, éretlen voltam – felelte Nátán bűnbánó mosollyal. – Sajnos, amíg rá nem jövünk a nyitjára, addig csak ilyesmire tudjuk használni a Zafír Szemet.

Jöjjön rá Nátán, ha annyira akar, gondoltam, végül is ő kapta ajándékba. Volt valami a kendőben, amivel sehogy sem tudtam megbarátkozni, így inkább az arckép felé fordultam.

Tenyérnyi nagyságú, fakeretes kép volt. A vörös hajú lány arca mögött valami még vörösebben lángoló háttér látszott; talán egy romos épület. A lány fiatalnak tűnt, de nem tudtam volna megmondani, hány éves lehet: a szoborszerű arc a smaragdként fénylő szemekkel kortalanul szép volt. Olyan hatást tett rám, mintha nem is ember, hanem valamiféle istennő lenne. Persze, mint kiderült, magam sem vagyok egészen ember, villant át az agyamon, de ez a gondolat most inkább izgalmasnak tűnt, mint riasztónak.

A lány magabiztos arccal nézett maga elé, nem törődve még a háta mögött kavargó, lángoló törmelékkel sem. Szemmel láthatóan ura volt a helyzetnek. Nem értettem, miért vagy mitől kellene őt megvédenünk.

Jobban belegondolva, nem ez volt az egyetlen, amit nem értettem. Amit megtudtam, csupa ködös utalás és részinformáció volt, semmi kézzelfogható, használható dolog. Apa azt írta a levélben: időben megtudunk majd mindent. De miféle időre célzott? Vajon úgy értette, hogy tőle tudjuk meg, vagy valami más módon?

– Anyát sosem kérdezted, mit tud apa dolgairól? – kérdeztem hirtelen. – Lehet, hogy ő össze tudná rakni a kirakós darabjait.

Bátyám lesajnáló tekintettel nézett rám.

– Apa előtte is mindent titokban tartott, még a lakcímét is. Ezért nem tudta feladni a leveleidet. De ha tudna is valamit, akkor se mondaná el.

– Ezt honnan veszed?

– Mit kell ezen magyarázni? Anya semmit sem szeretne jobban, mint azt, hogy olyanok legyünk, mint a többi ember. Legszívesebben elvágna minden kapcsot, ami apa világához köt minket.

Ezzel egyet kellett értenem, de lelkem egy része még mindig nem akarta elfogadni, hogy apám nem hagyott ránk mást, mint egy mahagóniórát, egy festett arcképet, egy használhatatlan kendőt és néhány homályos célzást a világ veszélyeire vonatkozóan. Vagy csakugyan ez lenne minden örökségünk?

– Ez nem fair! Szerintem apa megtalálhatta volna a módját, hogy kapcsolatba lépjen velünk, ha igazán akar!

Nátán a gondolataiba merült.

– Nos, talán… talán meg is találta. Nem te mesélted egyszer, hogy apa órája beszélt hozzád? Akkor kigúnyoltalak, de lehet, hogy mégsem volt akkora sületlenség. Nem kizárt, hogy apa csak a megfelelő időpontra vár, hogy mindent közöljön velünk.

– Ahogy te is arra vártál.

Nátán ezt hízelgőnek találhatta, mert felcsillant a szeme.

– Addig is apa utasítása szerint gyakoroljuk a harcot. A régi pajtát rendezem be gyakorlóteremnek, az elég messze esik az utcától.

– Rendben van – szegeztem rá a tekintetem –, de legalább néha hagyhatnál nyerni!

– Az nem lenne igazi harc. – Nátán arca megint felöltötte a szokásos bölcselkedő kifejezést, de én átláttam rajta: pontosan tudtam, hogy valójában csak büszke magára.

– De nagyra vagy vele, hogy le tudod nyomni a három évvel fiatalabb öcsédet! – vágtam a fejéhez. – Na, várj csak még egy-két évet, könyvmoly!

Nátán fölényesen mosolygott. Mostanra elült a vihar, és nyugtalan csend telepedett ránk. Éppen felkelni készültem a székből, hogy visszavonuljak a saját szobámba, és megemésszem ezt az egész ügyet, amikor kivágódott az ajtó, és nagy csattanással Nátán könyvespolcának ütközött. A visszapattanó ajtó nyomán levált egy darab a polcot fedő lakkrétegből, majd a földre hullott.

– Miről beszéltetek?

Lili állt az ajtóban, arca egészen kipirult az izgatottságtól. Szinte számítottam rá, hogy előbb-utóbb feltűnik majd: előle képtelenség volt bármit is eltitkolni.

– Tudom, hogy valami titokról van szó! – folytatta a húgom. – Telefonálás közben hallottam, hogy ordibáltok, de mire ideértem, már csak pusmogtatok.

Nátán gyorsan bezárta a dobozt, és ráült a fotelben. Azután összeráncolta busa szemöldökét, mint egy olyan ember, aki annak ellenére nem szándékozik feladni a küzdelmet, hogy az imént tudatták vele: elkerülhetetlen a fájdalmas fogászati beavatkozás.

– Lili – morogta –, ne kíváncsiskodj folyton! Neked is el fogom mondani, amit Áronnak, de nem most.

– Ja, még kicsi vagy ehhez – toldottam meg kajánul. Nátán rosszallóan nézett rám: ő éppolyan jól tudta, mint én, hogy ezzel a megjegyzéssel annyi olajat öntöttem a tűzre, ami megtöltene egy egész tankhajót.

– Nem vagyok már kisgyerek! – toporzékolt a húgom. – Mondjátok el, légyszi, légyszi, légysziiiii!

– Hidd el: jobb, ha nem tudod – közölte Nátán, majd megpróbált témát váltani, hogy fölénybe kerülhessen. – Egyébként mióta hallgatózol? Máskor majd közelebb ülök az ajtóhoz, hogy érzékeljem a jelenléted.

– De bunkó vagy, nem is hallgatóztam! De ha mégis megpróbáltam volna, akkor se sokat hallottam volna a vihar miatt.

– És ez így van jól.

– Ne légy már ilyen! – nyafogott Lili. – Mondd el nekem is azt a titkot, naaaa!

– Erről nem nyitok vitát!

Nátán felállt, és kinézett az ablakon, mint aki befejezettnek tekinti a beszélgetést. A doboz közben valahogy eltűnt a foteljéből, mielőtt Lili egyáltalán felfigyelt volna rá. A bátyámnak minden adottsága megvolt, hogy ügyes bűvész válhasson belőle.

Lili közelebb jött, és fél kézzel rátámaszkodott a székre, amin ültem.

– Áron, figyelj csak! Találd ki, ki hívott az előbb a mobilon!

– Egy agysebész, aki jutányos áron kezelésbe venne téged?

– Petra! Hallom, jössz neki egy új szemüveggel!

Hirtelen az arcomra fagyott a vigyor. Nátán kérdő pillantást vetett rám, de aztán a levegőbe emelte a kezét, és olyasmit motyogott, hogy „nem is akarok tudni róla”. A húgom viszont megérezte, hogy helyzeti előnyre tett szert, és tovább támadott.

– Tudom ám, hogy valami hülye videojátékra spóroltál! Hát, nagyon úgy néz ki, hogy nem lesz pénzed megvenni, hacsak…

Lili itt színpadias szünetet tartott, de gyanítottam, hogy mire akar kilyukadni.

– …hacsak be nem szállok a költségbe a saját zsebpénzemmel! – fejezte be végül.

– Gondolom, cserébe azt várod, hogy elmondjam, amit Nátán el akar titkolni. – Akármerről is néztem, az üzlet nem tűnt rossznak. Lili bólintott, én pedig kezet nyújtottam.

A húgom a plafonig szökkent örömében, Nátán azonban idegesen dörzsölte a fülét, mintha azt akarná ellenőrizni: jól hall-e. Aztán lassan Lilire emelte a tekintetét, és nagy sóhajtással visszaült a fotelbe.

– Lili, várj! Ha így áll a dolog, akkor jobb, ha elolvasod apa levelét, mint hogy Áron zavaros tolmácsolásában halld.

Azzal előkapta a dobozt a fotel alól. Miközben azt próbáltam felidézni, mikor varázsolhatta oda, Lili elnyúlt az ágyon, és tátott szájjal olvasni kezdte a levelet. A kendőről az volt a véleménye, hogy „nagyon undi”, az arcképet pedig nézegette egy ideig, majd elhúzta a száját.

– Szép vörös haja van ennek a lánynak – mondta –, csak kár, hogy ilyen furán hordja.

– Az a tűz a háttérben, te vakegér! – mordultam rá.

– Hülye vagy? – csattant fel a húgom. – Látom, hol a tűz!

Azon gondolkodtam, hogyan tudnék csípősen visszavágni, de Nátán megelőzött.

– Tudjátok, nagyon jellemző, hogy ilyen profán módon hajba tudtok kapni egy olyan festmény felett, amely minden valószínűség szerint egy apokalipszis-próféciához készült.

– Apóka micsoda? – értetlenkedett Lili, de nekem nem sokat kellett tűnődnöm a megfelelő válaszon.

– Van valami abban, amit mondasz – emeltem fel az ujjam megjátszott tudálékossággal. – Már csak arra kellene rájönnöm, hogy mi. Lili, hozd az idegen szavak szótárát, légy szíves!

Nátán, aki az utóbbi néhány percben fel-alá járkált a szobában, most megállt az ablak előtt. Egy pillanatig csodálkozva bámult rám, aztán gúny csillant a szemében.

– Nézd, Áron – mondta –, lehet, hogy ezt sértésnek szántad, de voltaképp csak elismerted a szellemi fölényemet.

– Adok én neked szellemi fölényt! – pattantam fel a székből paprikavörösen. – Bunyózni akarsz?

– Milyen tipikus, hogy csak verekedéssel tudsz kezelni egy nézeteltérést! Ez nem az én szintem, de állok elébe.

Éppen elindultam az ablaknál könyöklő bátyám felé, hogy letöröljem a képéről az önelégült vigyort, amikor Lili, tőle szokatlanul halkan, kérdezett valamit, amitől Nátán és én kölcsönösen megfeledkeztünk a vitánkról.

– Milyen volt apa?

Hirtelen mély csend ülte meg a szobát. Nátán kinyitotta az ablakot, én pedig visszaültem a székbe. Nem lehetett mást hallani, csak a késő délutáni forgalom távoli moraját a főút felől. A nap ismét előbújt, de korábbi ereje elenyészett, sugarai fáradtan küzdötték át magukat a szoba súlyos levegőjén. Az volt a benyomásom, hogy még a levegő is dermedten figyel.

Nátán nyújtózkodott egyet, és nagyot szippantott az ablakon beáradó esőillatból. Korábban mindig megtagadta, hogy bármit is mondjon apánkról, de ezúttal beadta a derekát.

– Nem tudom felidézni a vonásait, hiszen csak négyéves voltam, amikor elment. De arra emlékszem, hogy magas volt, hihetetlenül magas. – Bátyám arca merengő, szinte álmatag kifejezést öltött beszéd közben.

– Egy négyévesnek minden felnőtt magas. Mire emlékszel még vele kapcsolatban? – Ezúttal én kérdeztem.

– Vicces trükköket tudott, és szerette, ahogy nevetek rajtuk. Téged meg, Áron, folyton a levegőbe dobált, hiába tiltakozott anya.

Nátán elhallgatott. Komolyan végigmért minket, azután folytatta.

– Rengeteget olvasott, furcsa szagú, vastag könyveket. Arra is emlékszem, hogy néha hosszú időre eltűnt. Egyszer már azt hittük, többé nem tér vissza, de aztán egy napon ott ült a reggelinél, mintha mi sem történt volna.

– Lehet, hogy most is vissza fog jönni? – kérdezte Lili reménykedve.

– Nem. Menekülnie kellett, ahogy megírta a levelében. – Nátán közelebb lépett. – Figyeljetek rám: nem hagyhatjuk cserben. Ha harcolni kell, hát harcolni fogunk, de megvédjük azt a lányt.

Aznap este sokáig elkerült az álom. Az arckép járt a fejemben, és hogy vajon miféle ellenség lehet, aki elől apánknak menekülnie kellett. Elképzelni sem tudtam, de annyit nem volt nehéz kikövetkeztetni, hogy nem olyan, mint Bástya. Azzal nyugtattam magam, hogy felnőtt férfiként, felkészülten fogom megvívni ezt a csatát, amikor már mindent tudok, amit csak tudni érdemes.

Mekkorát tévedtem! Meg sem fordult a fejemben, hogy alig több mint két év van hátra addig, míg a világ, amelyet ismerek, a feje tetejére áll.

2. fejezet

ANNA

EGY ELHAGYATOTT, MACSKAKÖVES ÚTON ÁLLTAM, és vártam a hajnalt. Mellettem, a valószínűtlenül egyforma házak sora előtt kivilágítatlan utcai lámpák meredtek az ég felé, mint megannyi felkiáltójel. Az egyetlen, aki birokra kelt az éj sötétjével, a telihold volt. Ahogy felpillantottam, a holdbéli arc csúfondárosan kacsintott vissza rám, úgyhogy inkább elfordítottam a tekintetemet.

Ekkor tudatosult bennem, hogy körülöttem semmi sem mozog, semmi sem él: az utcát körüllengő ködpamacsok között egy szúnyograj lebegett dermedten. A rovarok mozdulatlan szárnyain pontosan ki tudtam venni a cérnaszálnyi, szerteágazó ereket. Mintha egy magasabb rendű akarat, ráunva az élet önismétlő körforgására, egyszerűen megállította volna az időt. Rájöttem, hogy hiába várom a hajnalt, az sosem jön el.

Lépéseket hallottam a hátam mögül, és megpördültem. Egy arc nélküli idegen állt előttem. Szikár alakja fekete árnyékot vetett, amely kitépett egy darabot a fagyott utcából, a tér szövetéből. Akár egy apró repedés az olcsó ruhaanyagon, amely hamarosan tátongó hasadékká növi ki magát, úgy növekedett ez a fekete árny: lassan, de megállíthatatlanul. Üvölteni akartam, ahogy elmosta a macskakövet a lábam alatt, mégsem tettem, csak lebegtem némán a semmi közepén, és figyeltem a még mindig fényesen ragyogó teliholdat. Az arc nélküli alak eltűnt: őt is elnyelte a saját árnyéka. Egyedül maradtam.

Azaz mégsem egészen. Hirtelen egy vörös hajú lány úszott elő a homályból. Megpróbált közelebb jutni hozzám, de valami kísérteties erő lefelé húzta, a kövezett utca helyén tátongó, időtlen sötétségbe. Tudtam, hogy nem hagyhatom alámerülni; mindkét karommal felé nyúltam, de egyiket sem sikerült elkapnia. Kétségbeesetten tátogott, de szavak helyett valami éktelen berregés jött ki a torkán. Krrrrrrrrrr… Hirtelen ráébredtem, honnan ered ez az iszonyatos, gépies zaj…

LECSAPTAM A VEKKERRE. RUGÓK ÉS FÉMSZILÁNKOK repültek szanaszét a szobámban, hogy aztán csörömpölve beterítsék a padlót. Ez az óra már nem berreg többé, gondoltam, és a fejemre húztam a paplant. Ostoba rémálom. Bárcsak alhatnék még, akkor lenne esélyem elfelejteni.

Ám amint ezek a gondolatok átfutottak az agyamon, egy szempillantás alatt arra is ráeszméltem, hogy január vége van, kezdődik az új félév, és – a többi szerencsétlen tizedikeshez hasonlóan – nekem sincs más választásom, mint felkelni és iskolába menni. Azóta, hogy Nátán két és fél évvel ezelőtt végre a kezembe nyomta apánk levelét, még a korábbinál is kevesebb kedvet éreztem a tanuláshoz – hiszen tudtam, nem erre születtem. De hiába vártam, hogy újabb és újabb képességeim támadnak, mint Feri képregényeiben, nem történt semmi ilyesmi, így Nátán edzései is csak arra voltak jók, hogy a kedvemet szegjék. Miért nem fejlődöm gyorsabban? Miért kell olyan életet élnem, mint bárki másnak?

Ha a különleges adottságaim nem is, az iskolai feladataim annál inkább gyarapodtak. Főleg az utóbbi időben romlottak a jegyeim, így a két félévet elválasztó síszünetet afféle megváltásként fogtam fel. Most, hogy véget ért, egyszerre úgy éreztem magam, mintha valaki kövekkel tömte volna ki a belső szerveimet.

– Áron – kopogott anya az ajtón –, számtalanszor megmondtam már, hogy olyan helyre tedd a vekkert, ahol nem éred el az ágyból! Vagy használd a mobilodat, azt felőlem nyugodtan összetörheted.

Öt perc múlva már a reggelizőasztalnál ültem, és tűnődve figyeltem anyát, aki elcsigázottan pepecselt a mosogatással. Az jutott eszembe, hogy ha álló helyzetben el lehetne aludni, neki bizonyosan sikerült volna. (Belgyógyász létére az utóbbi időben annyit ügyelt, mint egy sebész, hogy valahogyan be tudjuk fizetni a számlákat.) Lili ugyanakkor vidáman falatozott; persze tizennégy évesen nem kellett dolgoznia, és az életemet megkeserítő gimnáziumig is hátra volt még egy kis ideje.

Noha vonásai csak az utóbbi hónapokban kezdtek veszíteni gyerekességükből, a húgom máris igyekezett úgy alakítani a megjelenését, hogy minél felnőttebbnek tűnjön. A „felnőttség” pedig az ő szótárában nagyjából annyit jelentett, hogy mindig olyan frizurát készített magának, amilyet a pletykalapok aktuális üdvöskéje hordott. Most épp a halántékán tekergő, szőkésbarna kontyait igazgatta. A srácot, akivel két napja jártak, Leia hercegnőre emlékeztette ez a hajviselet, engem pedig egy kosfejű egyiptomi szoborra.

Egyszóval ez a reggel is olyan volt, mint a többi, kivéve, hogy a bátyám nem evett velünk.

– Nátán hol van? – kérdeztem szárazon.

Anya felnézett a tányérok közül, de Lili megelőzte a válasszal.

– Még nem jött ki a szobájából.

– Megint tanul? – csodálkoztam. – Most örvendezett, hogy vége a vizsgaidőszaknak. A héten még be se kell mennie az egyetemre, ha jól tudom.

– Azt mondja, a jogon folyamatosan tanulnia kell, másképp el fog maradni. De tudom, hogy ez csak kifogás – tette hozzá Lili suttogva.

– Bökd már ki: miért nem mászik elő a barlangjából?

– Kérdezd meg tőle – kuncogott Lili. Egy pillanattal később kattant a kilincs, és belépett Nátán.

Sokan állították: a bátyám és én annyira hasonlítunk egymásra, hogy ha nem lennék három évvel fiatalabb, akár ikreknek is kiadhatnánk magunkat. Ebből annyi volt igaz, hogy ő is ugyanolyan sötét szemet és hajat örökölt apánktól, mint jómagam. Ugyanakkor homloka magasabb volt, állát pedig legtöbbször borosta fedte, amely a mai reggel szinte már szakállnak is beillett. Ez a Nátán fején éktelenkedő torzonborz sörénnyel együtt olyan megjelenést kölcsönzött a bátyámnak, ami egy őrült filozófusra emlékeztette az embert.

– Jó reggelt, szenszei! – dobtam be a szokásos vidám köszöntést, de Nátán csak nyúzott, panaszos mormogást hallatott válaszul.

– Mi a helyzet? – érdeklődtem. – Lili mondta, hogy valami nem oké.

Nátán csendben ingatta a fejét, és robotszerű mozdulatokkal vajazni kezdett egy szelet kenyeret.

– Kérdeztem valamit. Nem akarsz válaszolni?

– Hagyd már békén! – szólt közbe anya. – Nem látod, hogy megint kikosarazta valami leányzó?

– Úgy tűnik, nem vált be a könyv – jegyezte meg Lili.

Kis híján félrenyeltem a falatot. Megint kihagytak valami érdekesből!

– Milyen könyv?

– Amiből csajozni tanul! – magyarázta Lili élénken. – „A sikeres hódítás 100 leckéje.”

Nem bírtam tovább ellenállni a rám törő röhögési kényszernek.

– Hát, ez jó! A bölcs Nátán könyvből tanulja a csajozást!

A bátyám letörölt az arcáról egy darab sonkát, amelyet véletlenül köptem oda hahotázás közben, azután kimérten válaszolt.

– Tudod, hogy nem szoktam ilyen könyveket venni, de utánanéztem az interneten: a kritikák alapján ez a leggyakorlatiasabb szemléletű mű, ami megjelent a témában. És fejezd be a röhögést: ha nem tudnád, rengetegen tanulják könyvből a csajo… ismerkedést.

– Ha te mondod – vigyorogtam. – Nem tudom, egy könyv mennyire lehet „gyakorlati”.

Nátán szeme megvillant. Ismertem ezt a nézést: témát fog váltani, hogy otthonosabb terepen támadjon.

– Apropó, gyakorlat. Mostanában hanyagolod az edzéseket. Ellustultál, még Lili is keményebben dolgozik, mint te.

– Hé – feleltem sértett hangon –, még így sem mondhatod, hogy másokhoz képest rossz kondiban vagyok!

– A cél nem az, hogy legyőzz másokat – bölcselkedett Nátán –, hanem, hogy holnap képes légy legyőzni azt, aki ma vagy.

– Nahát, komolyan mondom, az aranyköpéseiddel szerepelned kéne valami kung fu filmben! De mi legyen a címe? „A lúzer közbelép?” Vagy a „Pofongyáros Casanova”?

Nátán úgy tett, mint aki nem érzékelte az élcet.

– Ennek szellemében a ma délutáni edzésen odaállsz az egyik gránittömb elé, és gyakorolni fogod a tenyérrel és külső kézéllel tanult ütéseket.

– Ennyi? Nem hangzik túl vészesen.

– Mindezt addig folytatod, míg szét nem zúztad az egész oszlopot. Végig ott leszek, és figyelni foglak: ha ököllel, rúgással vagy más csalással próbálkozol, teszek róla, hogy megbánd.

Lili vihogott, nekem pedig leesett az állam. Anya rosszallóan csóválta a fejét.

– És mi lesz a leckével? Ha ez a verekedés megint a jegyek rovására megy…

– Nem fog – biztosította Nátán. – Csak akkor kezdjük el az edzést, ha az öcsém végzett a leckéjével. Majd szépen fel is mondja nekem, hogy ne unatkozzon, miközben az ütéseket gyakorolja az edzőteremben.

– Na, ne már! – dohogtam. – Késő estig ott izzadhatok, mint valami melós!

– Tiszteld a fizikai munkásokat! – mondta Nátán szelíden. – A munka nemesíti a lelket.

ÚTBAN AZ ISKOLA FELÉ AZT SZÁMOLGATTAM MAGAMBAN, hogy mennyi idő alatt tudnám elintézni a bosszantó feladatot, amit Nátán rám testált. Annyi biztosnak látszott, hogy nem végzek sötétedés előtt. Szembeszállhattam volna a bátyámmal, hogy egy újabb délutánt töltsek videojátékokkal, de éreztem: bármilyen idegesítő is Nátán folytonos utasítgatása, ezúttal van némi alapja. Egy kicsit tényleg ellustultam.

Ahogy végiggondoltam mindezt, véletlenül az órámra tévedt a tekintetem. Késésben voltam. Jobban meghajtottam hát öreg robogómat, de ez sem segített: tíz perc késéssel fordultam be a Csér utcára, amelynek túlsó végén Kalpag egyetlen gimnáziuma várt rám.

Az álmos szürkeségbe burkolózó házak sora kisvártatva megritkult körülöttem. Nyáron szerettem a Csér utcának ezt a részét: a rovarok táncától zsongó levegőt, az eperfák fűszeres illatát. Ilyenkor azonban a kopár fák csak a még kopárabb iskolai mindennapokat juttatták eszembe