részlet

Budapest, 2023

Copyright © Jakupcsek Gabriella, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023
Borítófotó © Falus Kriszta

ISBN 978 963 568 364 2

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Papp Diána
Borítóterv Sebes Miklós
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Bevezető

Truman Capote, a zseniális amerikai író szerint az élet egy egészen tűrhetően megírt színdarab csapnivaló harmadik felvonással. Az ember jót derül ezeken a jópofa kiszólásokon egészen addig, amíg számára is elkezdődik az a bizonyos harmadik felvonás. Hatvanéves lettem, és úgy döntöttem, nem hagyom, hogy lefagyjon az arcomról a mosoly. Nem fogok a koromon keseregni, hiszen attól nem leszek fiatalabb. És az az igazság, már nem is bánom, hogy nem leszek. Nekivágok az újabb évtizedeknek, és elmesélem, hogy hogyan éltem túl az elmúlt húsz évet az undok negyventől a mai napig. Szóval megosztanám önnel, kedves olvasóm, eddigi kalandozásaimat, felismeréseimet, és persze tévedéseimet a B oldalon. De nem csak ezt. Miközben előkészítettem ezt a könyvet, arra jutottam, hogy azzal tudom egyszerre inspirálni és támogatni kortársaimat (nőtársaimat), ha a saját tapasztalataim, történeteim mellett olyan általam tisztelt szakembereket is megkérdezek, akiknek a tudása az adott területen megkérdőjelezhetetlen. Így hát tekintsék ezt a kötetet egyfajta útikönyvnek ahhoz a bizonyos B oldalhoz. Kezdődjön a kaland, mondjuk, negyvennél, és tartson minél tovább, hiszen bár közhely, de igaz, ilyenkor jön csak a java, az élet második fele. Persze az út, amelynek én egy szerencsés mérföldkövénél járok, meglehetősen göröngyös, de talán ott lehetek önnel, és szólhatok, hogy hova ne lépjen, vagy éppen, hogy hova nagyon is.

Elmesélem, milyen az idő múlása nőként, milyen küzdeni ez ellen, és végül hogy milyen mindezt békében elfogadni. Milyen érzés kevésbé látszani? És milyen ezt az egész helyzetet a javamra fordítani.

Sokan hiszik, hogy egyedül vannak a problémáikkal, pedig minden nő, vagy épp férfi, aki átlép a B oldalra, ugyanazt éli meg. A külső, a család, a párkapcsolat, a karrier változik, átalakul, és a változások nem ritkán válságokat teremtenek.

A társadalmi elvárások szerint a negyvenes éveinkben még a vágy tárgya kellene hogy legyünk, miközben a változókorban vagy az azt megelőző állapotban lévő test és elme már nem biztos, hogy így tekint magára. Ellentmondásos időszak, az biztos. Én például, dacolva a természettel, ekkoriban küzdöttem azért, hogy újra teherbe essek, küzdelmes volt, de sikerült. Az élet ajándéka, hogy megszületett Emma, de tudom, hogy nem mindenkinek adatik meg ez a szerencse. Sokan kifutnak az időből, hiába próbálnak élni az utolsó lehetőséggel, nem születhet gyerekük. Akinek egyáltalán nincs gyereke, annak a negyvenes éveiben ezt is helyre kell tennie magában, új fókuszokat kell megfogalmaznia, új célokat, terveket annak érdekében, hogy ez a hiányérzet, esetleg önhibáztatás ne nyomja rá a bélyegét a mindennapjaira.

Van olyan barátnőm, aki önkénteskedik, hogy a szívében lévő szeretetből mégiscsak adhasson másoknak, és van olyan házaspár ismerősöm is, amelyik a világot fedezi fel. Éves tervet készítenek, és szorgosan spórolnak egy-egy nyugat-európai hosszú hétvégére, egy hosszabb tengerparti nyaralásra, és sok-sok kirándulásra és étterem-látogatásra hazánk gyönyörű tájain.

Van, akinek már felnőtt gyereke van, és van, aki egy későn jött első kapcsolatban vagy egy másodikban most vállalt kisbabát, hátrahagyva jól bejáratott életét. Ebben a korban a legtöbb győzelem veszteséggel, a legtöbb új elengedéssel, lemondással is jár. Kapcsolatból ki, kapcsolatba be… ketyeg a belső óra.

Negyven felett a dolgok többé nem magától értetődők. Az sem, hogy reggel szépek vagyunk, de legalábbis vállalhatók. Nem gondoltuk, hogy eljön az az időszak, amikor kimondjuk bizonyos régi fotóink láttán, hogy „istenem, ha tudtam volna akkor, hogy milyen szép vagyok”. Hozzáteszem, az ellenkezője is előfordul. Én például tekertem már vissza fotót a telefonban, mert látnom kellett, hogy ki az a „szerencsétlenül” öltözött negyvenes nő a képen. Mondanom sem kell: én voltam.

Negyvenes éveinkben azt is megtapasztaljuk, hogy már nehezebben regenerálódunk, még egy nátha is tovább tart vagy egy seb is kicsit lassabban gyógyul. Háromhetente festjük a hajunkat, hogy ne látsszanak az ősz hajszálak. Emelgetjük a tükör előtt az állvonalunkat, mert nem hiszünk a szemünknek, hogy lejjebb ereszkedett. És ha már szem, azt pedig felfelé húzogatjuk, hiszen a szemhéjunk, ha nem figyelünk, bágyatagon ránehezedik a szemünkre. Úgy tűnik, kidobhatjuk az összes szemhéjfestéket.

Miközben tehát az arcunk és a mellünk ádáz harcot folytat a gravitációval, és amúgy sem vagyunk túl jó passzban, a párkapcsolatunkra is vigyáznunk kell, megküzdve a mellettünk idősödő férfit érő kísértésekkel is, vagy éppen akkor találni kétségbeesetten társat, amikor fiatalságunk kopni kezd.

A munkánkat kicsit unjuk, már mindent láttunk, tapasztaltunk, nem tudnak meglepni minket, nincsenek elvárásaink. Már kicsit zavarnak a fiatalok, mit dübörögnek, de próbálunk megértők lenni – ahogy ők is velünk.

Az ötvenes éveinkben gyakran érezzük, hogy öregnek még fiatalok, fiatalnak pedig már öregek vagyunk. Ha a gyerek kirepült, újra kell definiálnunk magunkat, az életcélt, a társunkkal való viszonyunkat. Menopauzában nőnek lenni szintén nem egyszerű feladat. Az embert váratlanul kiveri a víz, ok nélkül lesz szomorú, heves szívdobogásra riad éjszakánként, nem érti, mitől kúsznak fel a kilók, amikor épphogy csak csipeget, nem szívesen vásárol ruhát magának, és a tükröt is tiszta szívből megutálja, ha lehet, még annál is jobban, mint addig.

Én például az ötvenes éveim elejétől otthon is rúzsozom a számat, és szempillaspirált használok, hogy ha elhaladnék a tükör előtt, ne riasszon meg a látvány. Mulatságos lenne? Lehet. Mégis azt tapasztalom, hogy az efféle kis magamnak tett gesztusoktól a közérzetem is jobb. És ha a férjem is rám mosolyog, az már szinte ajándék. Ugye?

Az ötvenedik születésnapunk az, amiről nem lehet nem tudomást venni. A barátok összedobnak egy ötvenes sebességkorlátozó táblára, vagy áldozatául esünk egy meglepetésbulinak, aminek persze örülünk, de azért vannak pillanatok, amikor inkább csak rohannánk haza. Csak hát a buli nálunk van.

Ötvenévesen már sok van mögöttünk, de előttünk is.

El is határozzuk, hogy összekapjuk magunkat. Ha a születésnapunkig nem is sikerül, utána mindenképpen nekifutunk. Diétázunk, életmódot váltunk, tornabérletet veszünk, és engedélyezzük magunknak azt a parfümöt is, amit eddig nem mertünk, mert vagy túl merész az illata, vagy túl drága, és ugyanígy teszünk még cipőkkel, ruhákkal. Új frizura, rúzs, esetleg egy szépészeti beavatkozás. Mintha nem lenne holnap.

Elkezdünk elengedni dolgokat ilyen idő tájt. Ha nem jött össze, vagy ha nem úgy, hát üsse kő. De hajlandók vagyunk megsértődni is, micsoda luxus! Mert mindent azért mégsem engedünk el.

Hatvanévesen viszont már minderre nem vagyunk képesek. Nem érdekel minket, nincs már erre energiánk. Tudom, mert ebben a cipőben járok. Vagy ezt már említettem? Könnyen lehet. Hatvanévesen az ember már folyamatosan ugyanazokat a vicces vagy kevésbé vicces történeteit meséli. De még emlékszik rá, amikor emiatt mosolyogta meg az akkor hatvanéveseket. A fordulópontok már csak ilyenek.

És azért még bőven vannak tervek. Én például jó előre elhatároztam, hogy hatvanadik szülinap ide vagy oda, biztos, hogy nem fejezem be a síelést. Amit egyébként viszonylag későn, harminchét évesen sajátítottam el. Mindenesetre órákat vettem előtte, treníroztam magamat, és nemcsak azért, hogy ne valljak szégyent a terepen, hanem hogy, mondjuk, lumbágót se kapjak egy rossz mozdulat miatt. A férjem annyit kért az utazás előtt, hogy cseréljem le a hófehér síruhámat valami neonszínűre, hogy ha gond van, legalább találjanak meg a bernáthegyik. Említettem már, hogy imádom a humorát?

De azért hatvanévesnek lenni nem csak azt jelenti, hogy kevesebb az erő. Mert van, amiből több jut. Például nyugalomból. Abból az érzésből, hogy megérkeztünk, már nem kell rohanni. Az ember leteszi az összes szorongását, nyugodtabb lesz. Valamiféle jó hangulatú megbékélés lesz rajta úrrá.

Újraírja a terveit, a rövid és a hosszú távúakat is – mert az idő fogalma megváltozott. El kell döntenie, hogyan akar élni. Mi az, ami rajta múlik és mi az, ami a körülményeken. A hatvanas tiszta lappal indul újra neki az életnek.

Elmesélek egy történetet. Ezt még nem meséltem el. Honnan tudom? Visszaolvastam. A minap a lányom testszínű harisnyát akart felvenni. Mivel neki még nincsen, elővettem a saját harisnyás dobozomat, és abból kerítettünk neki egyet. Rengeteg harisnyám van, rengeteg bontatlan. És akár hiszik, akár nem, sok-sok combfix. Szerintem minimum tíz éve nem láttam a combfixeket, nem kerültek a kezem ügyébe, és eszembe sem jutottak, nemhogy hordani akartam volna őket. És mégsem dobtam ki őket most sem. Szerintem lesz még rá alkalmam és kedvem, hogy hordjam. Fura? Lehet. Érdekel? Nem.

A B oldalon már azt is tudjuk, hogy érdemes bizonyos dolgokat elfelejteni. Ez lesz a gondtalan időskor egyik záloga. Nem viszünk magunkkal tovább régi, megváltoztathatatlan sérelmeket és fájdalmakat.

És azt is tudjuk, hogy el kell vetnünk a gondolatot, miszerint valamit nem érdemlünk meg. Vagy hogy valaminek még nem jött el az ideje. Ilyen meg sem fordul már a fejünkben, mert ha így állunk hozzá az élethez, most már tényleg lemaradhatunk dolgokról. Örökre. Figyelem, a B oldalon már koncentrálni kell, mert különben lemaradunk az utolsó pillanatos gyerekvállalástól egy jó franciakrémesen át a combfixig sok mindenről.

Ez a könyv azért született, hogy tudatosíthassuk magunkban, nem kell leírni magunkat negyven után, a java még hátravan. Sőt, most következik a desszert!

Illúziók kergetése helyett Dr. Törőcsik Mária közgazdász, trendkutató, a Pécsi Tudományegyetem tanárának gondolatai

Gondolnánk, hogy a változókor nemcsak hormonálisan, de az identitáskeresés szempontjából is párba állítható a kamaszkorral? A változások, amelyeket a menopauza hoz magával, életünk minden színterén visszaköszönnek: a társunkkal, a családunkkal való viszonyunkban, a munkahelyi megítélésünkben – sőt, még a magunkkal való kapcsolatunkban is. Testi és lelki változások garmadáján megyünk keresztül, megváltozik a súlyunk, a bőrünk és a kedélyállapotunk. Sokakat hőhullámok gyötörnek, mások fejfájástól szenvednek, és vannak, akiknek a lelkiállapotára nyomja rá a bélyegét a menopauza. Mindeközben kirepülnek a gyerekek a fészekből, és többé nem igénylik azt a fajta gondoskodást, mint azelőtt. Rengeteg időnk és energiánk szabadul fel, és kiesünk abból a szerepből, amely akár több évtizeden keresztül meghatározta a mindennapjainkat. Ráeszmélünk, hogy a társunk is hasonló cipőben jár. Idegennek tűnhet számunkra a férjünk, akárcsak az az ember, aki reggelente a tükörből néz vissza ránk. Úgy tűnik, hogy ahogyan kamaszként, most is problémák hosszú sorából áll az életünk, és hasonló kérdések fogalmazódnak meg bennünk. Milyen az a világ, amely körülvesz bennünket? Kik vagyunk mi ebben a világban? És kik lehetünk? Ez az identitáskeresés akár évekig is eltarthat. És ahogy változik az énképünk, úgy változik a társadalom rólunk alkotott képe is.

A változókor a legnagyobb nehézséget azoknak a nőknek okozza, akik számára a női erő egyet jelent a csábítással, és az addigi stratégiájuk többé nem válik be, nem érkezik rá reakció. Ebben az élethelyzetben sok nő érzi azt, hogy olyannyira láthatatlanná válik, mintha nem is létezne.

A trendkutató úgy látja, a családi körünkön kívül nem szívesen beszélünk a bennünk zajló változásokról. Nem véletlen, hogy a közbeszédben kevéssé van jelen a menopauzáról folytatott diskurzus, hiszen a változókorhoz való egyéni hozzáállásunk csapódik le a társadalmi viselkedésben is. Szerinte a nők többsége nem szívesen viszi a problémáit a nyilvánosság elé, ha pedig tájékozódni szeretne róluk, inkább szakkönyvekben, az interneten keresi a válaszokat, vagy az orvosához fordul velük. Ennek ellenére úgy látja, hogy az eddig tabuként kezelt vagy mellőzött témák egyre nagyobb teret kapnak a közbeszédben. Egyre több szó esik például a menstruációs szabadságról is, ezért arra számít, hogy a menopauza is egyre nagyobb láthatóságot kap.

Tény, hogy míg évszázadokkal, sőt néhány évtizeddel ezelőtt is az időskor és a tapasztalat még értéknek számított, mára a fiatalság és a fiatalság iránti vágy megatrenddé nőtte ki magát. Annak ellenére, hogy fizetőképesség szempontjából nem ők a legérdekesebb korosztály, mégis mindenki azt szeretné tudni, hogy mi jár a tizenévesek fejében, mire vágynak ők. Ezek a globális trendek jönnek és mennek ugyan, ám szakértőnk szerint a közeljövőben biztosan nem intünk még búcsút a fiatalság idealizálásának. Ezért is törekszünk mindannyian arra, hogy minél később kezeljenek bennünket idősként, hogy minél tovább középkorúak maradjunk. Különféle kutatások egyébként azt mutatják, hogy a külső és a belső képünk nem egyezik meg, átlagosan hét-tíz évvel fiatalabbnak érezzük magunkat. Ez talán nem is rossz hozzáállás, talán hozzásegít, hogy frissebben, életerősebben, optimistábban éljük a mindennapokat.

Bizakodásra adhat okot azonban, hogy a trendek mellett bizonyos ellentrendek is megjelennek, amelyekbe kapaszkodhatunk.

Az egyik ilyen ellentrend, hogy vállaljuk a korunkat. Fiatalság iránti vágy ide vagy oda, nem vesz igénybe mindenki szépészeti beavatkozást, és sokan vannak, akiknek eszük ágában sincs évtizedekkel fiatalabbnak látszani, mint ahány évesek. Ők azok, akik ahelyett, hogy álarcot öltenének magukra, megpróbálnak megbékélni ezzel az új helyzettel, és a lehető legtöbbet kihozni belőle. Ez a stratégia úgyszintén bárki számára lehet megküzdési mód.

Az ellentrend csoportjaihoz sorolható az ősz hajú vállalkozóké is. A változókorú nők körében megjelenik egy új karrierépítési vágy. Azok, akik túljutnak ennek az időszaknak a nehézségein, és képesek felépíteni az önbizalmukat, elhinni, hogy értékes az, amit eddig csináltak, és új célokat kitűzni, a felszabadult energiáikat akár egy vállalkozás elindításába is forgathatják. Főként, hogy – ne kerteljünk – karrier szempontjából a negyvenöt év fölötti nők nehéz helyzetben vannak. Számukra az álláskeresés nagy nehézséget okozhat.

A munkáltatók paradox módon pont azt a korosztályt nem részesítik előnyben, amelynek tagjai a munkára fordítható idő és energia tekintetében is jól állnak.

Lenne tehát min változtatni, de amit mi tehetünk, az az egyéni szintünk, a saját életünk rendbe rakása. És remélhetjük, hogy „sok kicsi sokra megy”, és lassan a társadalmi felzárkózás is megtörténik. Például, hogy a negyvenkilencen túli korosztály a marketingszféra számára is láthatóvá válik, hiszen a Központi Statisztikai Hivatal adatai szerint az ötven és ötvenkilenc év közötti háztartásfőknél mutathatók ki a legmagasabb jövedelmek. Ez a korosztály már tudatosabban bánik a pénzzel, arra fordítják a kiadásaikat, amire ők akarják, a szendvicsgeneráció tagjaiként pedig elsősorban nem magukra, hanem a gyerekeikre és a szüleikre költenek.

Változókorúként, amikor már nem szülhetünk, és a gyerekeink is kirepültek, ösztönösen haszontalannak is érezhetjük magunkat. Fontos, hogy tudjunk róla, nem vagyunk egyedül ezzel az érzéssel, problémával, hiszen az öregedés, a társadalmi szerepek kiüresedése mindenkit érintő probléma. Őrlődés helyett koncentráljunk inkább a jövőre: az átlagéletkor növekedésével ugyanis új funkciókat tölthetünk be, többek között megélhetjük, hogy unokáink szülessenek, és részt vehetünk a róluk való gondoskodásban. És a gondoskodás iránti vágyat nem csak a családon belül kamatoztathatjuk. Sokan ebben az életkorban fordulnak az önkénteskedés felé, ami egyszerre jelent elfoglaltságot és társadalmi megbecsülést.

Persze mindenki más úton indul el, hogy megtalálja a maga szerepét. Természetesen olyan nők is vannak, akik nem veszítenek a vonzerejükből, azt a gondolataik és a tapasztalataik síkjára helyezik át, és képesek változatlanul értékesek maradni a karrierjükben, és persze akadnak olyanok is, akikre nem hat a változásokkal járó nyugtalanság, akik képesek teljes lelki nyugalommal élni az életüket.

Fontos, hogy a valóság felől nézzünk erre az életszakaszra, és a változókor esetében ne problémamentes időszakra számítsunk. Ám azt se feledjük: az ember életének egyik szakasza sem könnyű. Ez a szemlélet segíthet abban, hogy az illúziók kergetése helyett felkészülhessünk a nehézségekre, és próbáljuk meg a legtöbbet kihozni a helyzetből, törekedve az örömre, az elégedettségre, amit azért ebben az időszakban is megélhetünk.

Diéta – a magyar múzsa…

Eszünk vagy táplálkozunk – szerintem óriási a különbség a két szó jelentése között. Körülbelül ugyanakkora, mint a gyerekkori étkezésünk és a mostani között.

Gyerekkorunkban még simán belefért, hogy nem annyira ettünk, sokkal inkább – hogy ezzel a szemléletes kifejezéssel éljek – zabáltunk, ha úgy tartotta kedvünk, és hogy egyáltalán nem figyeltünk oda, mennyi szénhidrát csúszott le egy nap. A légkör az egyszer élünk, legalább együnk légköre volt – a háború után még sok évtizeden keresztül kitartott ez a hitvallás.

A táplálék boldogságforrás, miért vonnánk meg magunktól, mire is kellene figyelnünk? Nagyszüleink, szüleink, akik átélték a háborút, teljesen másképp álltak hozzá: az élelem az kincs, jutalom, ünnep.

Gyümölcsöt legfeljebb akkor ettünk, ha valaki elénk tette meghámozva, felszeletelve. Nem hallottunk inzulinrezisztenciáról, és valójában szénhidrátról sem.

Amikor én voltam gyerek, minden vasárnap jó ebédhez szólt a nóta, tíztől zsírszag lengte be a lakást, és aranyló húsleves volt rántott hússal és krumplival a menü, vagy esetleg pörkölt galuskával. Bárhol megérzem, ez a bevett, vasárnapi, gyerekkori jelenet jut eszembe. Orromban az illatok, számban az ízek. Volt tésztanap, főzeléknap, húst inkább csak hétvégén ettünk, tulajdonképpen nagyon kevés étel közül válogathattunk, és ma már alig emlékszünk rájuk. Ki emlékszik a szilvalekváros tésztára? Gyúrt gyufatészta fazékban lesütve zsíron, összekeverve házi szilvalekvárral. És sorolom: a grízes tészta, a dödölle, a krumplis pogácsa…

Szerintem ezzel nem vagyok egyedül, sőt a negyvenévesnél idősebbek többsége hasonló „ételtapasztalatokról”, és hasonló álmokról, álmodozásokról számol be néha.

Együnk vagy ne együnk, az itt a kérdés

A nyolcvanas években nekem a Nyugat a Bajcsy-Zsilinszky út 62.-ben volt, a Pizza Udvarban, ahol a fővárosban elsőként lehetett pizzát enni. Természetesen trappista sajt volt a tetején, mert a mozzarellát még hírből sem ismertük.

Egyáltalán ki emlékszik rá, hogy mikor találkozott először a gasztronómia szóval? Ugye, hogy már jócskán felnőttként?

Sokszor meséltem már, hogy gyerekként nagyon sok időt töltöttem a nagymamámnál. Akkoriban csak a konyhát fűtötték, ott csinált mindenki mindent – nemcsak nálunk láttam ezt, hanem az összes szomszédnál. Ez volt az a hely, ahol főztek, varrtak, barkácsoltak, ha valaki jött, ott ült le. A fával fűtött sparhelten mindig melegen volt tartva valami étel. Nagymamámnál akkor is megtanultam volna főzni, ha nem akarok, de hiszen miért ne akartam volna. Mindent láttam, hogyan készül, hiszen az volt a társalgónk, és mindenbe belesegíthettem. Ha beteg voltam, ha hétvége volt, ott ültem a nagymama mellett. Így hamar tudtam rántást készíteni, aztán már például bablevest is, kőttest, vagyis kelt tésztát. És láttam a tyúkot a lichthofban kikötve, mígnem a hétvégén beteljesült a sorsa, és elvágták a torkát. Hétközben becézgettem, simogattam, majd hétvégén megettük szegényt. A tollfosztás is előttem van, nagy vájdling, benne a forró víz – természetesen szintén a konyha közepén.

Mai napig megvannak, élnek bennem az illatok, tudom a mennyiségeket, emlékszem a lábasokra. Apropó, lábasok. A legjobb lábasaim közé sorolom a ma is bárhol kapható, belül szürkésfehér, kívül piros cigány tepsimet – igen, így hívták nagyszüleim idejében –, és kiemelt helye van a konyhámban.

Felnőttkoromra már kifejezetten önálló voltam a konyhában, szükségem is volt rá, már egyedül éltem. Sokáig nem volt pénzem, nagyon szerények voltak a körülményeink, úgyhogy büszke is vagyok rá a mai napig: én mindenből tudok főzni – mi több, ételkölteményt előállítani.

Ma pedig azt veszem észre, hogy jóval tudatosabban állok, állunk az étkezéshez, nem mindenből főzök, főzünk, megválogatjuk, mit veszünk. Jó nagy változás ez pár évtized leforgása alatt. Az alapanyagok is mások, más tudás szükséges.

Mert hogy is volt régen? Ha nem eszel, beteg leszel – hajtogatták a szüleink, nagyszüleink. Ma pedig? Ha eszel, beteg leszel – most már ennek a veszélye fenyeget. Régen a táplálkozástól vártuk, hogy egészségesek leszünk. Milyen érdekes, hogy évszázadokon át az volt a jómód egyik jelzője, hogy valaki jó húsban van – hiszen van pénze ételre. Az elmúlt évtizedekben ez megfordult, aki izmos, és karcsúbb, arról már nem azt gondoljuk, hogy szegény, inkább hogy figyel az életmódjára. Most joggal azt gondolhatják, könnyen osztom az észt, rajtam nincs is súlyfelesleg. Nos, ne higgye senki, hogy annyira könnyű soványnak lenni. Az elmúlt évtizedekben kaptam hideget-meleget a testsúlyom miatt. Pedig nem diétázom, nekem ilyen az alkatom. És én nagyon is szeretek enni, és sokféle étrendet kipróbáltam.

Nem csak azért eszünk, hogy ne legyünk éhesek, hogy életben maradjunk. Az evés sokszor érzelmi alapú, és gyakran nosztalgikus gyökerű, nálam az utóbbi. Én például mostanában „vidéki nagymama” lettem a fővárosi lakóhelyemen, ugyanis kizárólag olyan ételeket készítek a gyerekeimnek, amiket magam is imádtam gyerekkoromban, tehát nem elég, hogy csak azt főzök, amit én szeretek, de ráadásul nosztalgiázom is. Hortobágyi palacsinta, cigánypecsenye, grízes tészta, túrógombóc, palacsintaparti… Ha jönnek a gyerekek, még inkább rákapcsolok. A fiaim és sok barátom ugyanis szinte már csak nálunk esznek ilyen hagyományos és finom fogásokat, ezek a mi úgynevezett tematikus kihágásos napjaink. A gyerekeim egyébként nagyon tudatosan esznek, és nem csábulnak el, csak ritkán – nálam. Már a kamasz lányom is odafigyel arra, hogy mit eszik, tudja, hogy sok zöldséget kell enni, és tudják, hogyan kell visszafogniuk magukat, ha mégis elcsábultak volna.

Idősebb korban tehát az ember visszakívánja a gyerekkori ízeket – hát… innen nehéz nyerni.

Tartalomjegyzék

Bevezető

Illúziók kergetése helyett – Dr. Törőcsik Mária közgazdász, trendkutató, a Pécsi Tudományegyetem tanárának gondolatai

Diéta – a magyar múzsa…

Együnk vagy ne együnk, az itt a kérdés

Ami ízlik, az ártalmas?

Szeretlek, grízes tészta!

Túlélőkészlet a táskában

Ne nyomjuk tövig a gázt!

Faragó Annamária: Le a kampányszerű diétákkal!

MINIMÁLPROGRAM

Kelj fel és járj!

Negyven felett először? Miért ne!

Szupernők nyomában

Nincs több kifogás

Bakos Zsuzsi: Napi fél óra, és beindul a változás!

MINIMÁLPROGRAM

Szépségünk a gangtól az Instagramig

Gizi néni, az ikon

Fiatalság, bolondság?

Ápolunk, eltakarunk

Szakonyi Eszter: A szépségápolás az önszeretetről szól

MINIMÁLPROGRAM

A stílusom én vagyok

Szépség, hitelesség, kényelem

Farmerban egy életen át?

Cicanadrág az estélyi alatt

Örök daraboktól a kapszulagardróbig

Császári Zita: A ruhán kívülről nincs rajta a méret

MINIMÁLPROGRAM

Család vagy karrier? Család és karrier!

Egy kérdésre két válasz

Vidám hatvanasok

Kell még egy láb

Sziasztok, fiatalok!

Joó Zsuzsanna: A hatvanas ötvenesnek, az ötvenes negyvenesnek érzi magát

MINIMÁLPROGRAM

Lemondások és felfedezések

Egy hídon kelünk át

Receptek boldogsághoz

Puttony nélkül

Szeretni és szeretve lenni

Molnár Kata: Negyven felett? Kegyelmi állapot

MINIMÁLPROGRAM

Nem háború! Házasság!

Hagyni kell, hogy az élesztő dolgozzon

A házasság nem projekt, szövetség

Közös a siker, közös a kudarc is

Nem túlélni, megélni

Munkás dolog a boldogság

Trencsánszky Magdolna: Meg kell tanulni egymás szeretetnyelvét

MINIMÁLPROGRAM

Tabuk nélkül a változókorról

De jól nézel ki, hormont szedsz?

Fáj a fejem, nem tudom, hogy mit akarok, … egészen

Dr. Katona Renáta: A menopauza a fordított serdülőkor

MINIMÁLPROGRAM

Élj a mának, és a holnapnak!

Csúcstámadás hátizsák nélkül

Legyen tánc!

Indulj el, hogy hazatalálj!

Dr. Mangó Gabriella: Fél adaggal az egész életért

MINIMÁLPROGRAM

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License