Andrei Pleşu

Jézus példázatai

Az elmesélt igazság
– részlet –

Fordította
Visky S. Béla

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Andrei Pleşu: Parabolele lui Iisus. Adevărul ca poveste.
© Humanitas, 2012, 2017
© Koinónia, 2019, 2022
© Borító illusztráció: Mihail Coşuleţu
© Visky S. Béla

Fordította: Visky S. Béla
Szerkesztette: Mihály Emőke

Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 973 165 274 0

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Mihai és Matei fiamnak

Martinnak, aki biztosította számomra
e könyv megírásához szükséges időt

Előszó1

Az utóbbi években megjelent könyveim többségéhez hasonlóan ez a munka is a Humanitas kiadó felkérésére készült. Más terveket forgattam a fejemben, de baráti unszolásra mégis kötélnek álltam, arra gondolva, hogy nem igényel majd túl sok időt eleget tennem a „megrendelésnek”. Mégis néhány évre volt szükségem… Zaklatott, elvesztegetett évek voltak azok, miközben a példázatok jelentették számomra az egyetlen biztos pontot, erőfeszítéseim egyedüli állandóját, a végső menedéket. Csodával határos számomra, hogy ilyen körülmények között sikerült mégis megírnom ezt a könyvet. Most, hogy pontot tettem a végére, csak ennyit mondhatok: hála Istennek! De köszönöm azoknak a hozzám közel álló személyeknek is, akik megfelelő közeget biztosítottak számomra, és mindazoknak, akik folyamatosan azzal biztattak, hogy hasznos és mindenekelőtt megvalósítható a munkám.

Ez a könyv nem születhetett volna meg mai formájában a berlini Wissenschaftskolleg intézetének hathatós támogatása nélkül: megtisztelő meghívásuknak köszönhetően tölthettem évente két hónapot jótékony hatású egyetemi környezetükben. Éltem a rektorai (Dieter Grimm és Luca Giulani) nagylelkűségével, valamint egész csapatuk szolgálatkészségével, és nem utolsósorban páratlan könyvtáruk elképesztő szolgáltatásaival. A szöveg keletkezése során átolvasás céljából jó néhány részletet elküldtem Francisca Băltăceanu, Monica Broşteanu, Anca Manolescu asszony, Iustin Marchiş atya, valamint Gabriel Liiceanu, Horia-Roman Patapievici, Virgil Ciomoş, Bogdan Tătaru-Cazaban, Mihail Neamţu részére. Hálás vagyok javaslataikért és önzetlen támogatásukért. A könyv anyagát felhasználva előadásokat tartottam a jászvásári Alexandru Ioan Cuza Egyetemen, a Nantes-i Egyetemen, valamint a bukaresti Szent Péter és András Bizantinológiai Tanulmányi Központban.

Tökéletesen tudatában vagyok annak, milyen nehezen illeszkedik be a könyvem a hasonló témájú kötetek sorába. A szakteológusok számára olyan betolakodónak tűnhetek, aki egyrészt túlbecsüli magát ezen a területen, és akinek az „egyháziassága” kívánnivalót hagy maga után, másrészt pedig aki túlságosan is nyitott a nem kanonikus szerzők, valamint a kereszténységen kívüli szellemi terek felé. A szekularizáció lovagjai és általában a korszellem képviselői viszont reakciósnak fognak bélyegezni, mert érthetetlen módon bizonyos érzékenységet tanúsítok az ósdi szövegek és gondolatok iránt. Van miért mentegetőznöm, és vállalom ezeket a bélyegeket, mégis abban az illúzióban ringatom magam, hogy vállalkozásomnak mindkét táborban értelmét fogják látni. Ugyanakkor hiszem (és remélem), hogy szép számmal lesznek olyanok is, akikre e szöveg olvasása legalább annyira jótékonyan hat majd, amennyire rám hatott a megírása.

Hálás, elismerő szavakkal tartozom Lidia Bodea asszonynak, az ideális munkatársnak, akinek aprólékos pontossága, ösztönös stílusérzéke és bátorító rokonszenve jóságosan elkísért a szöveg nyomdai előkészítésének utolsó szakaszában.

Andrei Pleşu,

Bukarest, 2012. október 7.

Bevezetés

Az elmesélt igazság

Vannak kérdések, melyekre nyomban pontosan válaszolhatunk. Vonatkozhatnak ezek a mindennapi tapasztalatokra éppúgy, mint a szakszerű tudományosságra (Melyik metró visz az állomásra? Hány percig kell főzni a lágy tojást? Hányas cipőt viselsz? és ilyenek. Avagy: Mi a gravitáció törvénye? Mi a különbség a Föld tengelyforgása, illetve Nap körüli keringése között? Mi a logaritmus? Mit jelent Darwin evolúciós elmélete?). De gondolhatunk a zsenge gyermekkor kérdéseire is, melyek akár egyszerűnek, akár meghökkentőnek tűnnek, megválaszolásuk némi metafizikai képességet vagy fantáziát igényel. Hogyan döntsük el a mozdulatlan gilisztáról, hogy alszik-e, vagy ébren van? Miért van az, hogy a macskák nyávognak, a kutyák meg ugatnak? A nagyi miért öreg, és anya miért fiatal? Miért pont öt ujjunk van egy kezünkön? Ki találta ki az alvást? stb.

És ott vannak végül a nagy kérdések, a végső talányok, melyeket szívesen nevezek orosz kérdéseknek, hisz ezek megannyi Dosztojevszkij-féle gyötrődés okozói: Mi a boldogság? Van-e halál utáni élet? Miért van rossz a világban? Mi a szeretet? Mi az élet értelme? Miben áll a bölcsesség? és így tovább.

A gond az, hogy az utóbbi kérdésekre nem adható semmiféle válasz, pedig éppen ezek a döntőek a személyes sors, az emberi dráma, az egyetemes célok jobb megértése szempontjából. Végső, kikerülhetetlen és néma kérdések ezek. Ha pedig így van – vélik némely filozófusok és logikaszakértők –, úgy az ilyen típusú kérdéseket nem kell feltenni; kis nyelvi túlzások ezek, bármiféle tartalmas megoldás nélkül. Mások viszont úgy gondolják, hogy mégiscsak jogos – vagy egyenesen kötelező – e kérdések megfogalmazása, noha nem válaszolhatók meg valamilyen szoros, ok-okozati érveléssel. Más szóval, ezek a kérdések nem az általuk előhívott válaszokból élnek, hanem éppen saját kérdező lényegükből. Jó, ha megfogalmazzák ezeket, és jó, ha nem nyernek választ. Másrészt pedig a válasz nem csupán egyfajta kognitív elégtételként születhet meg, mint a kérdező tanácstalanságára vagy kíváncsiságára kapott magyarázat, hanem úgy is, mint a kérdés felfüggesztése.

A kérdés ily módon súlytalanná tehető olyan válasszal, mely nem magyarázattal oldja fel azt, hanem relevanciájának aláaknázásával: úgy válaszolunk, hogy a kérdés tárgytalanná válik. Legalább háromféle módja van egy kérdés felfüggesztésének. A. Abbahagyjuk a kérdezést, mert tulajdonképpen nem akarjuk tudni a választ. (Max Frisch: Nem akarunk semmiféle választ, csak a kérdést akarjuk elfelejteni.) B. Tudományos választ találunk (amennyiben ez lehetséges), és ily módon megszüntetjük a kérdést. (A tudós „megoldja” a kérdést, elintézett problémává változtatja, így hát – félretéve – „beskatulyázza” azt. Amikor tudjuk a választ, és azt szabatosan meg is fogalmazzuk, a kérdés túlhaladottá válik. Nincs okunk arra, hogy a végtelenségig nyújtsuk a róla való elmélkedést.) C. Alámerítjük a kérdést „az élet langyos hullámaiba”, elbonyolítjuk, visszautasítva az előrecsomagolt válaszok monotóniáját. Nem valamilyen mértani pontosságú választ ajánlunk fel, hanem analógiát, metaforát, olyan „kerülőutat”, mely átformál. Az „oroszos” kérdések legjobb megoldása ez. Az egyetlen. Ahelyett, hogy tudós módjára kijelentenénk: „ekképp állnak a dolgok”, így szólunk: „hadd mondjak inkább egy történetet”. A nagy kérdések rendszerint a vallások felségterületéhez tartoznak. A mesék ugyanígy. Az Apophthegmata patrum (a sivatagi atyák példázatainak és bölcs mondásainak gyűjteménye), a zen koanok és történetecskék, a haszid tanmesék révén az ember megpróbál megfelelő és épületes módon viszonyulni azokhoz a végleges válaszokkal nem rendelkező kérdésekhez, melyeket aligha sikerül rendszerbe fogni a hagyományos gondolkodás eszközeivel. Az egyértelmű válaszok hiányával való együttélés módozatai ezek; útjelző táblák, az ösvényen járás segédeszközei inkább, semmint az út végső céljának meghatározásai. Üzenetük sosem kézenfekvően előrelátható: értelmezési terük – szándékosan – végtelen. Nem fojtják el a kérdést, hanem elevenen tartják; a meglepetés, a paradoxon, a misztérium eszközeivel pedig még átfogóbbá teszik.2

Jézus példázatai szintén az elbeszélés műfajába tartoznak; ennek a nyelvén szólnak, nem érvelő beszédmódban. Igazságukat nem lehet rendszerbe fogni: nem megfellebbezhetetlen doktrína az, sem valamilyen didaktikus útmutatás. Mindig többet mondanak, mint amiről szó van bennük, gyakran pedig mást, mint amire első hallásra gondolnánk. Éppen ez az elmesélés lényege, szemben a kifejezetten intellektuális kijelentéssel. Nem Jézus találta fel ezt a közlésmódot (noha, mint látni fogjuk, a szokásostól eltérően alkalmazta). A példázatok használata igen elterjedt pedagógiai fogás volt a judaizmus körében, és a későbbi fejlődés során sokáig időszerű maradt a zsidó bölcsesség letéteményesei számára. Lássunk egy példát, mely azáltal vált széles körben ismertté, hogy Heinrich Zimmer és Mircea Eliade idézték műveikben. A krakkói Eisik rabbi történetéről van szó, akinek apja, Jekel szintén rabbi volt ugyanabban a városban. A pzyshai Bunam rabbi pedig minden egyes tanítványának elmesélte a legelső alkalommal. Íme a történet:

A krakkói Eisik rabbi hosszú évek nyomorúságos szegénysége után – ami azonban nem rendítette meg Istenbe vetett hitét – álmában azt a parancsot kapta, hogy menjen el Prágába, és keresse meg a királyi palotába vezető híd alá rejtett kincset. Miután az álom háromszor is megismétlődött, Eisik rabbi elszánta magát, és elindult Prágába. Csakhogy a hidat éjjel-nappal katonák őrizték, így hát a rabbi nem merte elkezdeni az ásást. De minden reggel kiment a hídhoz, és ott őgyelgett egész estig. Végül az őrök parancsnoka, akit már nagyon furdalt a kíváncsiság, illedelmesen megkérdezte, hogy mi járatban van arrafelé: keres talán valamit, vagy vár valakire? Eisik rabbi azonmód elmesélte az álmát, ami miatt oly messziről kutyagolt Prágába. A parancsnok hahotában tört ki: „Szegény fejed, térdig jártad a lábad! Ekkora utat vettél a nyakadba egy álom miatt! Hát már csak ilyen az, ha az ember hisz az álmokban! Nekem is fel kellett volna kerekednem, amikor egyszer azt az utasítást kaptam álmomban, menjek el Krakkóba, hogy ott egy zsidó – valamilyen Eisik, Jekel fia – viskójában, a kályha mögül kiássak valami nagy kincset. Eisik, Jekel fia! Szinte látom magam, amint azon a helyen, ahol a zsidók egyik felét bizonyára Eisiknek, a másikat meg Jekelnek hívják, házról-házra járva kotorászok!” És az őr ismét csak jóízűen nevetett. Eisik rabbi tisztelettel meghajolt, hazatért, kiásta a kincset, és egy részéből imaházat épített, mely az „Eisik rabbi és Jekel rabbi iskolája” nevet viseli.

„Emlékezzetek erre a történetre – mondogatta Bunam rabbi –, és fogadjátok el a tanulságát, mégpedig ezt: van valami, ami sehol a világon nem található, még az Igaz és Szent (Caddik) közelében sem, ám van egy hely, ahol mégis rá lehet lelni.”3

E példabeszéd „tanítása” természetesen elméleti-diszkurzív módon is elmondható. A következő alapgondolatok jelennek meg benne:

α. Az, amit keresel, többnyire kéznyújtásnyira van – a te világodban, a te házadban, a te bensődben.

β. Ahhoz, hogy rátalálj arra, amit keresel, előbb nagy kitérőt kell tenned; messziről kell hazatérned, meg kell járnod az utad. A „közel lévő” csakis a „távoli” fáradságos megtapasztalása után nyeri el értékét.

γ. Sok esetben a hiszékenység többet ér, mint a szkeptikus magatartás. Az álmok komolyan vétele olyan nyereséget nyújthat, amelyről a „kritikus szellem” és a „józan gondolkodás” lemarad.

δ. Nem kell teljességgel lemondanod a józan megfontolásról ahhoz, hogy komolyan vedd az álmokat. Eisik rabbi számára csak akkor válik indokolttá az útra kelés, miután háromszor álmodja ugyanazt.

ε. Amikor rátalálsz arra, amit keresel, ne tartsd meg a kincset csak magadnak. Jó, ha odaszánod mások és a közösség javára is.

ζ. A megoldás, a válasz karnyújtásnyira van, de ahhoz, hogy felfedezd, szükséged van egy idegen jótékony közvetítésére, akinek más a hazája, a vallása, a nyelve, a kultúrája. A kincs közvetlen közelsége az idegenségben lepleződik le: az önmagadtól és családi környezetedtől való ideiglenes elszakadás révén.

η. Ne gondold az „igazságról”, hogy megtalálhatatlan; ám azt nem feltétlenül az előrelátható, az intézményesített bölcsesség területén kell kutatnod. Elérhető, bizonyára ott van valahol, de rendszerint máshol, mint ahol keresed.

Bunam rabbi, Heinrich Zimmer és Mircea Eliade is az előbbi gondolatok valamelyikét hangsúlyozták magyarázataikban.4 Wendy Doniger O’Flaherty pedig kimondottan jellemzőnek tartja, hogy ő zsidó asszonyként ezzel a saját tradíciójához tartozó példabeszéddel olyan könyvben találkozott először, melyet Indiáról írt egy lutheránus szerző. Olyan jellegű találkozás ez, mely magának az elbeszélésnek a tanulságát szemlélteti. Hasonló értelemben jegyzi meg Heinrich Zimmer is, hogy a távoli ókori India iránti érdeklődése meghatározónak bizonyult európai akadémiai karrierje számára.5

Ha most összevetjük a tanmesét és az abban található gondolatok tematikus listáját, feltehetjük a kérdést, hogy milyen többletet tartalmaz az előbbi az utóbbihoz képest. Hogyan ragadja meg az epikus tartalom teljesebben a valóságot, és miként bizonyul metafizikailag hatékonyabbnak, mint a logikus argumentáció?

Első pillanatra és legegyszerűbben talán azt mondhatnánk, hogy az elbeszélésben élet van. Testtel, hússal rendelkezik, önállóan lélegzik. Arcképek egész sorát tárja elénk, tájakat, eseményeket vonultat fel, változó helyzeteket, elvásott sarukat mutat meg, reményt, csüggedést és eufóriát közvetít: csupa olyasmit, amiről az elvi diskurzus természetéből adódóan könnyűszerrel lemond. A mese viszont konkrét, háromdimenziós élőkép. A gondolat, amelyet közvetít, a valóság sűrűjébe merül; planktonként áramlik együtt az élet ezerarcú sodrával. Valójában nem nyújt semmi elgondolni valót megélni való nélkül: tettek és érzések, gesztusok és szenvedélyek konglomerátuma ez, melyet aligha különíthet el a tiszta ész erőfeszítése. A diskurzus az üzenetre nézve épül fel. A mese azonban gazdag bizonytalansággal veszi körül az üzenetet, a közvetlen valóság elemezhetetlen vibratójával. Éppen ezért a diskurzus – bármilyen bonyolult is – egyszerű kijelentésekre redukálható, miközben a mese – bármilyen egyszerű is – hermeneutikailag vég nélkül bonyolítható. Azt szoktuk mondani, hogy a filozófia nehéz, komplex szemlélet, mely hajlamos elbonyolítani a világ anyagának brutális evidenciáját. Valójában éppen fordítva van: a gondolkodás csak akkor léphet előre, ha leegyszerűsíti a dolgokat, ha rendszerez, osztályoz, és mindegyre megállítja egy pillanatra az egyetemes mozgás természetes folyását. A spekulatív gondolkodásnak elkerülhetetlenül meg kell állítania a valóság filmjét. Amennyiben meg akarja érteni a tárgyát, ideiglenesen fel kell függesztenie annak mozgását. Ezzel szemben a mese folyamatosan zajlik, állandó mozgásban van: követi az eseményeket a maguk szüntelen folyásában. A történésekhez hasonlóan az elbeszélés is kisiklik mindenféle elvi zárlat, művi rögzítés szorításából. A mindennapi élet színjátékával való hasonlósága révén a mesének sokkal szélesebb körű és változatosabb hallgatósága van, mint bármely elméleti konstrukciónak. Filozófiai jártasság hiányában könnyebben érthető – noha nehezebben kimeríthető – közlésmód ez.

Jegyezzük még meg, hogy míg a diskurzus érvel, addig a mese közöl. Nem kifejt valamilyen elméletet, hanem megmutat egy tényállást, beszámol egy helyzetről, anélkül azonban, hogy kifejezetten bizonyítani szándékozna valamit. Nem ajánl válaszokat, hanem azok keresésére sarkall. Összegezve azt mondhatnánk, hogy a mese kimondatlanul beszél: hagyja, hogy hallgatója érezze – a szavakon túl és azoktól eloldva – a szavak közötti lüktetést. Mivel nem magyaráz, hanem „felmutat”, az elbeszélés pedagógiailag összehasonlíthatatlanul hatékonyabb, mint az analitikus értekezés. Sokkal könnyebb elsajátítani a nyakkendőkötés fortélyát vagy egy készülék kezelését, ha valaki megmutatja, szavak nélkül, annak lépéseit. Az sem véletlen, hogy mindannyiunk nevelése azokkal a mesékkel kezdődött, melyeket szüleinktől és nagyszüleinktől hallottunk, nem pedig jól felépített előadásokkal. A mese olyan „jelenés”, olyan „tünemény”, melyben egyszerre jelenik meg a valóság közvetlen tapasztalata és a felmerülő problémák tételes megnevezése, a világ belátható és homályban maradó része. A „jelenés” egyszerre kifejezés és nyugtalanság. Ékes beszéd és némaság. Olyan teljes jelenlét, melyben az ismert és az ismeretlen egyenlő mértékben és egyszerre mutatkozik meg. Amikor megpillantasz egy faágat vagy egy felhőt, azonnal látod – még ha rögtön nem is különbözteted meg világosan – ennek az érzékelhető formáját is, a történetét is, a belső működését is, valamint azon kérdések sokaságát is, amelyet e valóságdarab feltűnése vet fel. Goethének igaza volt, amikor úgy vélte, alaposabban megismerünk egy növényt, ha figyelmesen szemléljük, semmint ha seregnyi szakirodalmi ismerettel támadunk rá, vagy ha mikroszkóppal vizsgáljuk. Az elbeszélés a logikus érveléssel szemben olyan, mint a kép a fogalmi meghatározáshoz viszonyítva: a képhez hasonlóan kevésbé explicit, mégis átfogóbb. „Jelenésként” és „képként” az elbeszélés fenomenon, azaz látvány jellegű (a fenomenon szó a görög phaino igéből származik, jelentése: megjelenni, megmutatkozni, a látás számára megragadhatóvá válni, kisugározni). Ugyanakkor a narráció esetében – kanti kifejezéssel élve – az „önmagában való dologról” (numen) nem állítható, hogy különbözik a „számunkra való” megjelenésétől (fenomenon); hogy az előbbi megragadhatatlanabb, mint az utóbbi. Az elbeszélés a numen megnyilatkozási módja, az, ahogyan kapcsolatba lép megértésünk struktúrájával, képességével és határaival.

A fogalmi beszédmód nagyszerűsége a használt kifejezések tulajdonságában, azok egyértelműségében rejlik. A mese sajátos bája viszont éppen a cselekmény megformálásának és kibontakozásának pontatlanságából ered (ahogy például a metafora is bizonyos pontatlanságot rejt magában). Olyan pontatlanság ez, mely kizárja az egyoldalú magyarázatokat, és a sorok közötti olvasásra, az áthallások és jelentésváltozások megkeresésére, azaz hermeneutikai bátorságra ösztönöz. Érthető ebben az összefüggésben, hogy miért beszélt Constantin Noica oly gyakran annak a szükségéről, hogy a filozófia visszaszerezze az epikum dimenzióját, és hogy – következésképpen – miért kísérelte meg az egyik legbonyolultabb Hegel-szöveg (A szellem fenomenológiája) téziseit újrafogalmazni a narráció stilisztikai eszköztárával (Povestiri despre om [Elbeszélések az emberről], 1980). Egyébként maga a filozófia is olyan helyzetbe került, hogy kénytelen volt kemény bírálatokat elviselni a „matematikai szellem” részéről, amikor az érthetetlen és a kifejezhetetlen valóság közelébe merészkedett. Amikor a logikus rendszer, az intellektuális átláthatóság inkább a megismerés akadályává, semmint előmozdítójává válik, nélkülözhetetlen a metafora és a példabeszéd használata – lásd a Platón-féle mítoszokat (a híres barlanghasonlatot Az állam hetedik könyvében) vagy a plótinoszi emanációs-elméletet. Ám még az egyértelmű kifejezés szigorú igényével fellépő tudományok sem mentesek a példázatra jellemző „kisiklások” szédületétől, amikor olyan kifejezéseket használnak, mint „korpuszkula és hullám”, „fekete lyuk” és ehhez hasonlók. Azt mondhatnánk, hogy amilyen mértékben közeledünk az igazsághoz, a szavak oly mértékben válnak hozzávetőlegessé, a „betű” elégtelennek bizonyul. Vissza kell szerezni a „lelket”, a mese sokarcú „pontatlanságát”6.

Nem szeretném, ha bárki is úgy értelmezné az előbbi sorokat, hogy lebecsülöm az akadémikus filozófiát, az érvelés technikáját vagy a „tudományos” diskurzus logikáját. És arról sincs szó, hogy az „elbeszélést” kikiáltanánk az igazsághoz vezető egyetlen járható útnak. Nem minden mese igaz, és nem mindenik a bölcsesség kútfeje. Vannak olyan mesék is, melyeket az igazság kijátszása végett találtak ki, hogy eltereljék a figyelmet annak szigoráról. Mindössze azt kívántam sugallni, hogy az igazság nem fejezhető ki csupán egyenletekben és tételekben, gépies szabályokban és változatlan törvényekben, sziklaszilárd szillogizmusokban és kijelentésekben. És ez különösen érvényes az „oroszos” kérdések esetében, amelyek – akarva-akaratlan – egész életünkben elkísérnek, és a szokásos tapasztalat körén túli alapkérdések felé mutatnak. Amikor ezekkel a kérdésekkel szembesülünk, zavartan észleljük, hogy ezúttal olyan dolgot kell megközelítenünk, amelyről semmiféle reprezentációval nem rendelkezünk, amelyre nézve egyetlen „reális” referencia sem tökéletesen meggyőző. Egyszeriben a megértés akut krízise és az olyannyira zavaró nyelvi krízis közepette találjuk magunkat. Ez az a pillanat, amikor elkerülhetetlenül az elbeszéléshez, a metaforához, az analógiához, a mítoszhoz, a példázathoz kell fordulnunk. Ez jelenti a kiutat. Mert abba a térbe, melyet a nagy kérdések feszítenek – Marin Tarangul megfogalmazásában – „nem lehet belépni közvetlenül, a főajtón keresztül, csakis a Szentlélek által, aki körbejárja a dolgokat. Kerülő úton, lengedezve.”

★

Ebben a könyvben azokról az elbeszélésekről lesz szó, melyeket Jézus mondott el (és amelyeket az Újszövetségben jegyeztek fel) azzal a szándékkal, hogy a hallgatóságát beavassa az ő Országának titokzatos működésébe. A feladat, melyet magára vállal, lehetetlen: az ő isteni léptékének felel meg tehát. Nem egyértelmű dolgokról kell beszélnie, mégpedig igen vegyes, szakképzetlen és alapvetően tanulatlan közönség előtt. Segítséget kell nyújtania – receptszerű előírásoktól mentesen, dogmatizálás nélkül. Emellett pedig nem csupán el kell gondolkoztatnia hallgatóságát, hanem életigenlő motivációt, egzisztenciális támaszt is kell ajánlania. Stratégiája az előre gyártott, az előre kigondolt dolgok, a sablon szerint faragott meggyőződések folyamatos felfüggesztéséből áll. Ő az első személyiség kultúránk történetében, aki nyíltan szembeszállt az ideológia kísértésével, és akinek sikerült távol tartania magát mindenféle intézményes megtelepedettségtől (nem minden híve követte őt sikeresen ebben).

Nyilván feltettem magamnak a kérdést, hogy milyen mértékben és milyen módon közelíthetünk ma olyan narratív korpuszhoz, mely kétezer éve jött létre. A krakkói Eisik rabbi meséjének az újraolvasásával válaszoltam magamnak. Az evangéliumi szöveg valójában messze van tőlünk, a mai világ távol áll az evangélium világától. A prágai híd alatt állunk, ahol nem található semmiféle kincs. De éppen ez az ajándékba kapott távolság teszi lehetővé a visszatérést – és az újrafelfedezést. Más szóval, elég távol vagyunk ahhoz, hogy visszanyerhessük a szöveg közvetlenségét, közelségét, a „kályha mögé” elraktározott melegét, miután – nyugtalanságunk és utópiáink Prágájában tapogatózva – hagytuk, hogy rejtve maradjon.

I.
„Miért beszélsz nekik
példázatokban?”

Mondanivalója közlésére Jézus a példabeszéd formáját választotta. Ez azt jelenti, hogy a példázat tűnt számára olyan természetű közlésnek, mely tökéletes összhangban van Vele, mondandója lényegével és hallgatósága fogékonyságának mértékével. Más szóval, tekintetbe véve a beszédhelyzetet, a címzetteket, valamint a betöltésre váró küldetését, Jézus számára a példázat volt a lehető legjobb választás. Egyébként pedig, azáltal amit tesz és mond, Jézus maga is „cselekvő példázat”, amint azt többen megállapítják.7 És mivel beszédeinek leggyakoribb témája az Isten Országa, tehát olyan birodalom, mely „nem e világból való”, a krisztusi üzenet – legalábbis igehirdetésének első szakaszában – nem is lehet más, csakis utalásos, rejtjeles, közvetett jellegű.

Mindez kézenfekvőnek tűnik. A tanítványok azonban – mindhárom szinoptikus evangélium szerint – adott pillanatban mégsem értik, miért döntött úgy Jézus, hogy példázatokban fog beszélni. (Vö. Mt 13,10; Mk 4,10; illetve szelídebben tudakozódva, egyetlen példázattal kapcsolatban: Lk 8,9.) A tanítványok kérdése („Miért beszélsz nekik példázatokban?”) némiképp meglepő olyan zsidó közegben, ahol ez minden tanító szokásos pedagógiai módszere volt. A példázatok alkalmazásával Jézus markáns helyi tradíciót követ, mely egyébként nagyon sokáig, még a modernitás korában is érezteti hatását.8 A Septuaginta fordítói a „példázat” kifejezéssel azt a héber fogalmat (masal, tbsz. mesalim) ültették át görögre, mely oly gyakran fordul elő az ószövetségi szövegekben, és általában a sémi világban.9 Nem foglalkozhatunk itt azzal a szerteágazó kérdéssel, mely az ószövetségi, a rabbinikus és az újszövetségi példázatok viszonyára vonatkozik.10 A kérdés, hogy mi a szerepe a példázatnak Jézus bölcsesség-tanításában, nyilván sokkal érthetőbb lenne, ha olyan nem-zsidó közegben hangzott volna el, amely számára ismeretlen e nép pedagógiai gyakorlata. Ezért vannak egzegéták, akik azt feltételezik, hogy az említett helyeken az evangélistáknak a zsidóság körén kívülieket megszólító „univerzalista” programjáról van szó – megtoldva helyenként a korai egyház értelmező magyarázatával.

1. „Teológiai botrány”?

Jézus válasza még meglepőbb, mint a tanítványok kérdése. Márknál jelenik meg a legradikálisabb formában (4,11–12): „Jézus így szólt hozzájuk: Nektek megadatott az Isten országának titka, de a kívülvalóknak minden példázatokban adatik, hogy látván lássanak, de ne ismerjenek, és hallván halljanak, de ne értsenek, hogy meg ne térjenek, és bűneik meg ne bocsáttassanak.”11 A Lukács-féle tömörebb változatban így hangzik (8,10): „Ő ezt mondta: Nektek megadatott, hogy ismerjétek az Isten országának titkait, de a többieknek példázatokban adatik, hogy akik látnak, ne lássanak, és akik hallanak, ne értsenek.” Máténál ezt összetettebb és árnyaltabb formában találjuk (13,11–17): „Ő így válaszolt: Mert nektek megadatott, hogy ismerjétek a mennyek országának titkait, azoknak pedig nem adatott meg. Mert akinek van, annak adatik, és bővelkedik, akinek pedig nincs, attól még az is elvétetik, amije van. Azért beszélek nekik példázatokban, mert látván nem látnak, és hallván nem hallanak, és nem értenek, és beteljesedik rajtuk Ézsaiás jövendölése: »Hallván halljatok, de ne értsetek, látván lássatok, de ne ismerjetek! Mert megkövéredett e nép szíve, fülükkel nehezen hallanak, szemüket behunyták, hogy szemükkel ne lássanak, fülükkel ne halljanak, szívükkel ne értsenek, hogy meg ne térjenek, és meg ne gyógyítsam őket.« A ti szemetek pedig boldog, mert lát, és fületek boldog, mert hall. Bizony mondom nektek, hogy sok próféta és igaz ember kívánta látni, amiket ti láttok, de nem látták, és hallani, amiket ti hallotok, de nem hallották.”

Jézus kimondottan olyan természetű választ ad, amely komoly értelmezési problémákat vet fel, és amelyből kitűnik, hogy számára a „publikum” két részre oszlik: egyrészt a közelállókra, a környezetében lévőkre, a híveire, másrészt pedig a „kívülállókra”, a „többiekre”, Izrael arctalan sokaságára. Az előzőek hozzáférhetnek olyan igazságokhoz, melyek mások számára el vannak rejtve. A tanítványoknak Jézus türelmesen elmagyarázza a példázatokat, miközben a nép többi része számára átláthatatlanok maradnak, mint valami sötét fátyol, vagy kulcs nélküli rejtjel. (Mk 4,34: „Példázat nélkül nem is szólt hozzájuk, maguk között azonban tanítványainak megmagyarázott mindent.”) Ennek a megkülönböztető magatartásnak12 az oka pedig az izraeliták tompasága, vétkes állapota. Már Ézsaiás idejében is (Máté szövege az Ézs 6,9–10-et idézi) kemény volt a szívük: érzéketlenek voltak a nyilvánvaló dolgokra, közönyösek az isteni hívás iránt, képtelenek arra, hogy elfogadják a felajánlott javakat. Ez magában rejti az ítéletet. A tehetetlen sokaság – ahelyett, hogy egyértelmű tanítást kapna, segítséget a megértéshez – értetlenségre ítéltetik: példázatokat hallanak, melyek nem világosak, és így szellemi vakságba kényszerülnek. Miközben a tanítványok világos, magyarázattal ellátott példázatokat hallanak, addig a „kívülállók” feloldhatatlan titkokba ütköznek.

Első látásra úgy tűnik, Jézus „elitista” magatartása összezavarja hallgatóit. Ez nem csupán a példázat hagyományos alkalmazási módjának (a) és általában a reá jellemző stílusnak (b) mond látszólag ellent, hanem nagyon sok más szövegnek is az evangéliumokból (c)… … …

Jegyzetek

1 Az eredeti román kiadás (2012) előszava – a ford. megj.

2 Az elbeszélés talán közelebb áll a keleti mentalitáshoz, mint a nyugati gondolkodásra jellemző fogalmi magyarázat. Vö. Paul W. J. Fiebig: Altjüdische Gleichnisse, J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), Tübingen, 1904. 96.: „A keleti ember nem elvont gondolatokat sorakoztat fel, ahogyan az nekünk szokásunk; ő nem fogalmakban gondolkodik, hanem intuitív látomásokban (Anschauungen).”

3 Martin Buber: Die Chassidischen Bücher, Verlag von Jakob Hegner, Hellerau, 1928. 532–533.

4 Vö. Heinrich Zimmer: Myths and Symbols in Indian Art and Civilization. New York, Pantheon Books, 1946. 219–221. (Román fordítás: Mituri şi simboluri în arta şi civilizaţia indiană. Ford. Sorin Mărculescu, Humanitas, Bucureşti, 2007). Mircea Eliade: Myths, Dreams and Mysteries, Harper Torchbooks, New York, 1967. 244–245. (Román fordítás: Mituri, vise şi mistere. Ford. Maria Ivănescu, Cezar Ivănescu, Univers Enciclopedic Gold, Bucureşti, 2008).

5 Vö. Wendy Doniger O’Flaherty: Other Peoples’ Myths. The Cave of Echoes. The University of Chicago Press, Chicago–London, 1995. 192, 3. jegyzet. Wendy Doniger (i. m. 138–139.) jól szórakozik a haszid példabeszéd Woody Allen-féle paródiája olvastán. Ez egy rabbiról szól, aki az Eisik rabbiéhoz hasonló álmot lát. Útra kel Vorki felé, de megígéri, hogy tíz nap múlva visszatér. Két év múlva találnak rá, amint az Urál hegységben bolyong, miután beleszeretett egy pandamedvébe. Didereg és éhes, amikor hazahozzák. A párna alatt, amelyre lehajtja a fejét, kincset talál. Alázatosan megköszöni Istennek, ám három nap múlva ismét az Urál hegységben kóborol, ezúttal nyúlnak álcázva magát. „Ez a kis remekmű – szól Woody Allen kommentárja – a miszticizmus mélységes abszurditását illusztrálja.” Hozzá kell tennünk, hogy ez a megjegyzés viszont azt illusztrálja, hogy mennyire cinikus tud lenni egy olyan szatirikus gondolat-piruett, amely enged a közízlés olcsó kísértésének.

6 A „pontatlanság” témájában számos példát említ, főleg az irodalom területéről, Rüdiger Zymner könyve: Uneigentlichkeit. Studien zu Semantik und Geschichte der Parabel, Ferdinand Schöningh, Paderborn–München–Wien–Zürich, 1991. A metafora és a példabeszéd filozófiai használatáról lásd Bernhard H. Taureck: Metaphern und Gleichnisse in der Philosophie. Versuch einer kritischen Ikonologie der Philosophie, Suhrkamp, Frankfurt am Main, 2004. A példázat helyéről a tudományban lásd Hans-Peter Dürr: Auch die Wissenschaft spricht nur in Gleichnissen. Die neue Beziehung zwischen Religion und Naturwissenshaften (Hrsg., Vorwort Marianne Oeterreicher), Herder, Freiburg–Basel–Wien, 2004.

7 Vö. Robert Farrer Capon: Kingdom, Grace, Judgment: Paradox, Outrage, and Vindication in the Parables of Jesus. Eerdmans, Grand Rapids, Michigan/Cambridge, 2002. 1. Úgyszintén Walter P. Weaver: Jesus as Parable. In James H. Charlesworth – Walter P. Weaver (eds.): Earthing Christologies. From Jesus’ Parables to Jesus the Parable. Trinity Press International, Valley Forge, Pennsylvania, 1995. 19–45. Vagy más megközelítésben J. J. Vincent: The parables of Jesus as Self-Revelation. In Studia Evangelica. Papers Presented to the International Congress on „The four Gospels in 1957” (az oxfordi Christ Churchben tartott 1957-es kongresszus), Kurt Aland, F. L. Cross, Jean Danielou, Harold Riesenfeld, W. C. van Innik (eds.), Akademie-Verlag, Berlin, 1959. 79–99. Lásd még Georg Baudler: Jesus im Spiegel seiner Gleichnisse: Der erzählerische Lebenswerk Jesu, ein Zugang zum Glauben. Calwer Verlag, Stuttgart; Kösel, München, 1986. 298–314.

8 Gondoljunk csak a haszidizmusra, vagy egy olyan személyiségre, mint a Dubno Maggidként ismert Ya’aqov ben Wolf Kranz (1741–1804), aki állítólag kizárólag példázatokban beszélt. (Vö.: Herman A. Glatt: He Spoke in Parables: The Life and Works of the Dubno Maggid. Jay Bithmar Publication, New York, 1957.)

9 A kifejezések használatáról a sémi nyelvekben lásd Otto Eissfeldt: Der Maschal im Alten Testament. Alfred Töpelmann, Giessen, 1913; Maxime Hermaniuk C. SS. R.: La Parabole évangélique. Enquête exégétique et critique. Biblioteca Alfonsiana, Louvain, Desclée de Brouwer, Paris, 1947. 62–189. Hasonlóképpen C. Thoma – S. Lauer – E. Hanspeter: Die Gleichnisse der Rabbinen, Erster Teil: Pesiqta deRav Kahana (PesK). Einleitung, Übersetzung, Parallelen, Kommentar, Texte. „Judaica et Christiana”, 10. P. Lang, Bern etc., 1986; valamint H. N. Bialik – Y. H. Rawnitzki (eds.): The Book of Legends. Sefer ha-Aggadah: Legends from the Talmud and Midrasch. Schocken Books, New York, 1992.

10 Előzetesen néhány meghatározó munkát említünk. Paul W. J. Fiebig: Altjüdische Gleichnisse und die Gleichnisse Jesu, ed. cit.; Uő.: Die Gleichnissen Jesu im Lichte der rabbinischen Gleichnisse des neu-testamentlichen Zeitalters. J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), Tübingen, 1912; C. Westermann: Vergleiche und Gleichnisse im Alten und Neuen Testament. „Calwer theologische Monografien”, 14, Calwer Verlag, Stuttgart, 1984; P. Dschulnigg: Rabbinische Gleichnisse und das Neue Testament: Die Gleichnisse der PesK im Vergleich mit den Gleichnissen Jesu und dem Neuen Testament, „Judaica et Christiana”, 12. P. Lang, Bern etc., 1988; Clemens Thoma – Michael Wyschogrod (eds.): Parable and Story in Judaism and Christianity. A Stimulus Book, Paulist Press, New York, Mahwah, 1989 (különös tekintettel Lawrence Boadt tanulmányára, C. S. P. 159–181.).

Újabban pedig Katherine Hezser: Rabbinische Gleichnisse und ihre Vergleichbarkeit mit neutestamentlichen Gleichnisse. In Ruben Zimmermann – Gabi Kern (eds.): Hermeneutik der Gleichnisse Jesu. Methodische Neuansätze zum Verstehen urchristlicher Parabeltexte. Mohr Siebeck, Tübingen, 2008.

11 Az újszövetségi részeket a következő kiadás alapján idézzük: Biblia. Istennek az Ószövetségben és Újszövetségben adott kijelentése. Magyar nyelvre fordította és revideálta a Magyar Bibliatársulat Szöveggondozó Bizottsága. Kiadja a Magyar Bibliatársulat megbízásából a Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 2014. Az ettől eltérő fordítás használatát külön jelezzük – a ford. megj.

12 Amelyre még a tanítványok is felfigyelnek, hisz Péterrel együtt ezt kérdezik (Lk 12,41): „Uram, nekünk mondod ezt a példázatot, vagy mindenkinek?”

Könyvészeti javaslatok

Az alábbiakban nem kívánunk nagyon részletes bibliográfiát ajánlani az olvasónak. A példázatokról rengeteget írtak a kereszténység első századai óta. Csupán néhány hasznos szövegre hívnám fel mindazok figyelmét, akiket könyvünk reményeim szerint kíváncsivá tett, és továbbgondolásra ösztönzött. Csakis tájékoztató jellegű bibliográfiáról van szó tehát, azok részére, akik szükségét érzik, hogy önállóan is továbbhaladjanak néhány lépessel. Könyvek felsorolására szorítkozunk mindössze, mellőzve a tanulmányok és cikkek özönét, amelyeket gyakran feltüntettünk az egyes oldalak lábjegyzeteiben. Néhány olyan szerzőt is mellőztünk, akiket imitt-amott említettünk ugyan a könyv lapjain, a feltevéseik azonban véleményünk szerint egyáltalán nincsenek összhangban azzal az anyaggal, amelyről – tudományos felkészültséggel – írnak (William Herzog, Luise Schottroff, M. A. Beavis és mások).

Három munka bizonyult számomra rendkívül hasznosnak (a közölt adatok valamint a hermeneutikai szemlélet szempontjából), melyek átfogó és gazdag bevezetőt nyújtanak a témához:

Snodgrass, Klyne: Stories with Intent. A Comprehensive Guide to the Parables of Jesus. William B. Eerdmans Publishing Company, Grand Rapids, Michigan/Cambridge, 2008.

Hultgren, Arland J.: The Parables of Jesus. A Commentary. William B. Eerdmans Publishing Company, Grand Rapids, Michigan/Cambridge, 2002.

Zimmermann, Ruben (ed.) Detlev Dormeyer – Gabi Kern – Annette Merz – Christian Münch – Enno Edzard Popkes közreműködésével: Kompendium der Gleichnisse Jesu. Gütersloher Verlagshaus, Gütersloch, 2007 (kollektív munka, ennélfogva nem egyenletes a színvonala, de mindenképpen jól használható). A kötet elemzi János evangéliuma „példázatait” (bár általában úgy tartják, hogy ez a műfaj nem szerepel ebben az evangéliumban), valamint több kánonon kívüli szöveg – Tamás evangéliuma, egy egész sor apokrif irat („Agrapha”) – paraboláit is.

Még mindig mellőzhetetlenek Adolf Jülicher és Joachim Jeremias klasszikus munkái (Die Gleichnisse Jesu. I–II. egybefűzött kötet, Tübingen, 1910, hasonmás kiadás, Darmstadt, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1963; Die Gleichnisse Jesu. Zwingli-Verlag, Zürich, 1947. Magyar kiadás: Jézus példázatai. Református Zsinati Iroda Sajtóosztálya, Budapest, 1990. A mű fordítója ismeretlen). Megnevezem még Leopold Fonck S. J., a római Pápai Biblikus Intézet első rektorának régebbi, jó jezsuita szellemben írt művét: Die Parabeln des Herrn im Evangelium. Rauch, Innsbruck, 1902. A példázatok egzegetikai kérdéseiről átfogó, hasznos olvasmány Warren S. Kissinger könyve: The Parables of Jesus. A History of Interpretation and Bibliography. (ATLA Bibliography Series, 4), Scarecrow Press, Metuchen, N. J. & London, The American Theological Library Association, 1979.

Kiváló kézikönyv az evangéliumok szövegéhez – ad locum – kapcsolt patrisztikus kommentárok könyve: Thomas C. Oden (szerk.): Ancient Commentary on Scripture. A következő kötetek: New Testament Matthew 1–13. InterVarsity Press, Downers Grove, 2001; valamint New Testament Matthew 14–28. Uo. 2002 – mindkettő Manlio Simonetti kiadásában. Továbbá: New Testament II (Mark). Uo., 1998 (2005) – Christopher A. Hall kiadásában; New Testament III (Luke). Uo., 2003 – Arthur A. Just Jr. kiadásában.

Az alábbiakban betűrendes sorrendben közöljük a válogatott szakirodalom listáját, a fent említett címek nélkül.

Baudler, Georg: Jesus im Spiegel seiner Gleichnisse. Das erzählerische Lebenswerk Jesu – ein Zugang zum Glauben, Calwer Verlag, Stuttgart, Kösel-Verlag, München, 1986.

Berger, Klaus (Hg.): Gleichnisse des Lebens. Aus der Religionen der Welt. Insel Verlag, Frankfurt am Main, Leipzig, 2002. (Jó tematikus válogatás a világ „példabeszédes” irodalmából.)

Blomberg, Craig L.: Interpreting the Parables. InterVarsity Press, Downers Grove, 1990.

Borsch, Frederick Houk: Many Things in Parables. Extravagant Stories of New Community. Fortress Press, Philadelphia, 1988.

Cadoux, A. T. – B. A. (Cape) – D. D. (London): The Parables of Jesus. Their Art and Use. James Clarke & Co. Ltd, London, 1930.

Capon, Robert Farrar: Kingdom, Grace, Judgement: Paradox, Outrage, and Vindication in the Parables of Jesus. William B. Eerdmans, Grand Rapids, Michigan/Cambridge, 2002. (Provokáló elemzés G. K. Chesterton és C. S. Lewis „amerikanizált” stílusában. Sokkal elevenebb, mint megannyi magasztos prédikáció, azonban helyenként a dogmatikai „szabadság” túlzásába esik.)

Crossan, John Dominic: In Parables: The Challenge of the Historical Jesus. Harper & Row, London, 1985.

Delorme, Jean (coordonator): Les paraboles évangéliques. Perspectives nouvelles (XIIe Congrès de l’Association Catholique Française pour l’Etude de la Bible, Lyon, 1987), Lectio Divina 135, Éditions du Cerf, Paris, 1989.

Demetrios (metropolita): The Parables. Biblical, Patristic and Liturgical Interpretation. St. Vladimir’s Seminary Press, Crestwood, New York, 1996.

Drury, John: The Parables in the Gospels. History and Allegory. Crossroad, New York, 1985.

Eichholz, Georg: Gleichnissen der Evangelien. Form. Überlieferung. Auslegung. Neukirchener Verlag, Neukirchen-Vluyn, 1971 (1984^4).

Erlemann, Kurt: Gleichnisauslegung. Ein Lehr- und Arbeitsbuch. A. Francke Verlag (UTB für Wissenschaft), Tübingen, Basel, 1999. (Jó kézikönyv: a példázatok témáival kapcsolatos, hasznos összehasonlító szöveggyűjtemény egyházi és profán forrásokból.)

Hamisch, Wolfgang: Die Gleichnis-erzählungen Jesu. Eine hermeneutische Einführung. Vandenhoeck & Ruprecht (UTB für Wissenschaft), Göttingen, 1985 (2001^4).

Hedrick, Charles W.: Many Things in Parables. Jesus and His Modern Critics. Westminster John Knox Press, Louisville, 2004.

Hermaniuk, Maxime – C. S. R: La Parabole Évangélique. Enquête exégétique et critique. Biblioteca Alfonsiana, Louvain, Desclée de Brouwer, Paris, 1947.

Kähler, Christoph: Jesu Gleichnisse als Poesie und Therapie. Versuch eines integrativen Zugangs zum kommunikativen Aspekt von Gleichnissen Jesu. J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), Tübingen, 1995.

Linnemann, Eta: Gleichnisse Jesu. Einführung und Auslegung. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen, 1961 (1966^4).

Longenecker, Richard N. (ed.): The Challenge of Jesus’ Parables. William B. Eerdmans Publishing Company, Grand Rapids, Michigan/Cambridge, 2000.

Madsen, Iver K.: Die Parabeln der Evangelien und die heutige Psychologie. Johann Ambrosius Barth, Leipzig, 1936.

McBride, Denis, C. SS. R: The Parables of Jesus. Ligouri/Triumph, Missouri, 1999.

Meinertz, Max, dr.: Die Gleichnisse Jesu. Aschendorffsche Verlagsbuchhandlung, Münster (Westf.), 1948.

Mell, Ulrich (ed.): Die Gleichnisreden Jesu 1899–1999. Beiträge zum Dialog mit Adolf Jülicher (Beihefte zur Zeitschrift für die neutestamentliche Wissenschaft, 103), Walter de Gruyter, Berlin, New York, 1999.

Michaelis, Wilhelm: Die Gleichnisse Jesu. Eine Einführung. Furche Verlag, Hamburg, 1956.

Müller, Peter – Büttner, Gerhardt – Heiligenthal, Roman – Thierfelder, Jörg: Die Gleichnisse Jesu. Ein Studien- und Arbeitsbuch für Unterricht. Calwer Verlag, Stuttgart, 2002 (2008^2) (A szakkifejezések hasznos glosszáriumával a függelékben.)

Pirot, Jean: Paraboles et allégories évangéliques. La pensée de Jésus. Les commentaires patristiques. P. Lethielleux, Paris, 1949.

Salm, Werner: Beiträge zur Gleichnisforschung (Dissertation zur Erlangung des Doktorgrades der Theologischen Fakultät der Georg August-Universität zu Göttingen). Göttingen, 1953.

Scott, Bernard Brandon: Hear Then the Parable. A Commentary on the Parables of Jesus. Fortress Press, Minneapolis, 1989.

Shillington, George V. (ed.): Jesus and His Parables. Interpreting the Parables of Jesus Today. T&T Clark, Edinburgh, 1997.

Sider, John W.: Interpreting the Parables. A Hermeneutical Guide to Their Meaning. Zondervan Publishing House, Grand Rapids, Michigan, 1995. (A szakszavak jegyzéke a függelékben.)

Smith, B. T. D. – D. D.: The Parables of the Synoptic Gospels. A Critical Study. University Press, Cambridge, 1937.

Smith, Charles W. F.: The Jesus of the Parables. Javított kiadás. A Pilgrim Press Book, United Church Press, Philadelphia, 1975.

Stern, Frank: A Rabbi Looks at Jesus’ Parables. Rowman & Littlefield, Lanham, Boulder, New York, Toronto, Oxford, 2006.

Tolber, Mary Ann: Perspectives on the Parables. An Approach to Multiple Interpretations. Fortress Press, Philadelphia, 1979.

Via, Dan Otto: Die Gleichnisse Jesu. Ihre literarische und existentiale Dimension. (Beiträge zur evangelischen Theologie, 57), Chr. Kaiser Verlag, München, 1970.

Weder, Hans: Die Gleichnisse Jesu als Metaphern. Traditions- und redaktionsgeschichtliche Analysen und Interpretationen. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen, 1990.

Wilder, Amos N.: Jesus’ Parables and the War of Myths. Essays on Imagination in the Scripture (ed. James Breech), Fortress Press, Philadelphia, 1982.

Winterhalter, Robert – Fisk, George W.: Jesus’ Parables: Finding Our God Within. Paulist Press, New York, Mahwah, N. J., 1993 (kísérlet a példázatok jungiánus értelmezésére).

Zimmermann, Ruben (ed. – Gabi Kem közreműködésével): Hermeneutik der Gleichnisse Jesu. Methodische Neuansätze zum Verstehen urchristlicher Parabeltexte. Mohr Siebeck, Tübingen, 2008.

Legalább két hiányosság róható fel ennek a könyvnek. Először is, hogy nem foglalkozik minden újszövetségi példázattal. (Egyébként minden egzegéta másképp határozza meg a példázatok számát: van, aki nagyjából harmincat sorol ebbe a műfajba, de olyan is van, aki szerint jóval több, mint száz jézusi példázat létezik, ahogy Zimmermann is állítja Kompendiumában.) Nem kapcsolódtam bele abba a bonyolult vitába, hogy szoros értelemben mi tekinthető példázatnak, és mi nem. Két nagy fejezetben fejtettem ki a témát, a következő kérdések mentén: Miért beszélt Jézus példázatokban? Hogyan sikerül ezeknek a példázatoknak elkerülniük – vagy egyenesen aláásniuk – mindenféle ideológiai kísértést, a tantételek szűk kerékvágását, a rendszerré merevedést?

Egy még súlyosabb hiányossága e könyvnek, hogy nem vizsgálom elég elmélyülten az Isten Országával kapcsolatos kérdéseket – és a közvetlenül arról szóló példázatokat (kovász, mustármag, halászháló stb.). Igaz, minden példázat valamilyen formában az e világ utáni világ perspektívájára mutat. Ám ennek a sajátos kérdésnek a feldolgozása külön kötetet igényelne, amit egyelőre későbbre kell halasztanom – de lehet, hogy ebbe már sosem fogok belevágni. Azoknak, akik mégis szükségét érzik e terület becserkészésének, az alábbiakban néhány fontos címet ajánlunk:

Ambrozic, Aloysius M.: The Hidden Kingdom. A Redaction-Critical Study of the References to the Kingdom of God in Mark’s Gospel. The Catholic Biblical Association of America, Washington, D. C., 1972.

Beasley-Murray, G. R.: Jesus and the Kingdom of God. William B. Eerdmans Publishing Company, The Paternoster Press, Grand Rapids, Michigan, 1986.

Bright, John: The Kingdom of God. The Biblical Concept and Its Meaning for the Church. Abingdon-Cokesbury Press, Nashville, 1953.

Chilton, Bruce (ed.): The Kingdom of God in the Teaching of Jesus (Issues in Religion and Theology, 3), Fortress Press, Philadelphia, S. P. C. K., London, 1984.

Dodd, C. H.: The Parables of the Kingdom. Nisbet & Co., London, 1936.

Gray, John: The Biblical Doctrine of the Reign of God. T&T Clark, Edinburgh, 1979.

Ladd, George Eldon: The Gospel of the Kingdom. Scriptural Studies in the Kingdom of God. William B. Eerdmans, The Paternoster Press, Grand Rapids, Michigan, 1959.

Lundström, Gösta: The Kingdom of God in the Teaching of Jesus. A History of Interpretation from the Last Decades of the Nineteenth Century to the Present Day. John Knox Press, Richmond, Virginia, 1963.

Merklein, Helmut: Jesu Botschaft von der Gottesherrschaft: eine Skizze. Verlag Katholisches Bibelwerk, Stuttgart, 1983.

Otto, Rudolf: Reich Gottes und Menschensohn: ein religionsgeschichtlicher Versuch. Beck, München, 1954^3.

Schnabel, Eckhard J.: Das Reich Gottes als Wirklichkeit und Hoffnung: neuere Entwicklungen in der evangelikalen Theologie. R. Brockhaus, Wuppertal, 1993.

Willis, Wendell (ed.): The Kingdom of God in 20th-Century Interpretation. Hendrickson Publishers, Peabody, Massachusetts, 1987.

Tárgymutató Jézus példázataihoz

Feltüntettük a példázat (a) elhangzásának színhelyét, (b) bibliai lókusát és (c) az oldalszámot, ahol e könyvben magyarázzuk ezeket vagy utalunk rájuk.

A gonosz szőlőmunkások

a. Jeruzsálem

b. Mt 21,33–46; Mk 12,1–12; Lk 20,9–18

c. »1«, »2«, »3«

A magvető

a. Genezáret

b. Mt 13,3–9, 18–23; Mk 4,1–9, 14–20; Lk 8,4–8, 11–15

c. »1«, »2«

A búza és a konkoly

a. Genezáret

b. Mt 13,24–30, 36–43

c. »1«, »2«, »3«

A hegyen épített város

a. Galilea

b. Mt 5,14

c. »1«

A véka alá rejtett lámpás

a. Galilea

b. Mt 5,15–16; Mk 4,21; Lk 8–16; 11,33

c. »1«, »2«

A tíz szűz

a. Olajfák hegye

b. Mt 25,1–13

c. »1«, »2«, »3«, »4«, »5«, »6«

A kovász

a. Genezáret

b. Mt 13,33; Lk 13,20–21

c. »1«, »2«

A földbe rejtett kincs

a. Genezáret

b. Mt 13,44

c. »1«, »2«

A mustármag

a. Genezáret

b. Mt 13,31–32; Mk 4,30–34; Lk 13,18–19;

c. »1«, »2«, »3«

A terméketlen fügefa

a. Jeruzsálem

b. Lk 13,6-9

c. »1«

A háló (gyalom)

a. Genezáret

b. Mt 13,47–50

c. »1«, »2«

Gyermekek a piacon

a. Korazin, Betsaida

b. Mt 11,16–19; Lk 7,31–35

c. »1«, »2«

A farizeus és a vámszedő

a. Jeruzsálem

b. Lk 18,9–14

c. »1«, »2«, »3«, »4«, »5«, »6«, »7«

A nagy vacsora

a. Jeruzsálem

b. Lk 14,16–24; Mt 22,1

c. »1«, »2«

A bölcs és hű szolga

a. Jeruzsálem

b. Lk 12,41–48

c. »1«, »2«

A virrasztó szolgák

a. Jeruzsálem

b. Lk 12,35–38

c. »1«, »2«, »3«

A ház gazdája (az ajtóőr)

a. Genezáret

b. Mk 13,32–37

c. »1«, »2«

A tolvaj

a. Olajfák hegye

b. Mt 24,43; Lk 12–39

c. »1«, »2«

A magától növekvő vetés

a. Genezáret

b. Mk 4,26–29

c. »1«

A tékozló fiú

a. Jeruzsálem

b. Lk 15,11–32

c. »1«, »2«, »3«, »4«, »5«

A hamis bíró és az állhatatos özvegy

a. Jeruzsálem

b. Lk 18,1–8

c. »1«, »2«

Az éjfélkor zörgető barát

a. Jeruzsálem

b. Lk 11,5–8

c. »1«, »2«, »3«, »4«, »5«

A tálentumok

a. Olajfák hegye

b. Mt 25,14–30

c. »1«, »2«

A király fiának menyegzője

a. Olajfák hegye

b. Mt 22,1–14

c. »1«

Az irgalmas samaritánus

a. Jeruzsálem

b. Lk 10,30–37

c. »1«, »2«

Az elveszett drahma

a. Jeruzsálem

b. Lk 15,8–10

c. »1«, »2«

Az elveszett juh

a. Jeruzsálem

b. Mt 18, 11–14; Lk 15,3–7

c. »1«

A juhok és a kecskék

a. Olajfák hegye

b. Mt 25, 31–33

c. »1«

A kősziklára épített ház

a. Galilea

b. Mt 7,24–29; Lk 6,47–49

c. »1«, »2«, »3«

A két fiú

a. Jeruzsálem

b. Mt 21,28–32

c. »1«, »2«, »3«

A toronyépítés és a háborúba induló király

a. Jeruzsálem

b. Lk 14,28–32

c. »1«, »2«, »3«

A hamis sáfár

a. Jeruzsálem

b. Lk 16,1–8

c. »1«, »2«, »3«

Új folt a régi ruhán

a. Kapernaum

b. Mt 9,16; Mk 2,21; Lk 5,36

c. »1«

Új bor régi tömlőben

a. Kapernaum

b. Mt 9,17; Mk 2,22; Lk 5,37–39

c. »1«

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Az elmesélt igazság

I. „Miért beszélsz nekik példázatokban?”

1. „Teológiai botrány”?

2. Fénylő rejtelem

A véka alá rejtett lámpás

A hegyen épített város

3. A magvető példázata, avagy a sikertelen befogadás

4. A kritikai szellem túlkapása és az „istengyermeki lét” elvesztése. Példázat a piacon játszó gyermekekről

5. Az agresszív ostobaság és az „örökség” elvesztése. A gonosz szőlőmunkások példázata

6. A várakozás mint az érkező fogadására kész életforma

A hű és okos szolga

A virrasztva várakozó szolgák

Az ajtóőr

A tolvaj

A tíz szűz

A magától növekedő vetés

7. A merészségről és a kitartásról

Az éjfélkor érkező barát

A hamis bíró és a kitartó özvegy

8. A befogadókészség két formája: a leleményesség és a kockázatvállalás

A talentumok

9. Jézus mindenkit hívó nyitottsága és „kegyetlensége”

A király fiának menyegzője

A nagy vacsora

II. A példázat lebontja az ideologikus szemléletmódot

1. Cselekedet és elmélkedés a példázatok fényében

A kősziklára épített ház

A toronyépítés és a hadba vonuló király

A két testvér

2. A bezárt-kitárt ajtók titka

3. Háromféle tékozlás

A tékozló fiú

4. A hamis sáfár és az üdvös eszesség

A hamis sáfár

Befejezés

Az egzegetikai ész kritikája

Jegyzetek

Könyvészeti javaslatok

Tárgymutató Jézus példázataihoz

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Szerkesztette Mihály Emőke
Korrektor Nagy Alpár-Csaba
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: +40 264 450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 274 0

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL OFL