Test és tudat

Lutter Imre versei

Copyright © Lutter Imre, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

A kötetet Zalán Tibor lektorálta.

A borító Győrfi András festményének felhasználásával készült.

Illusztrációk: © Győrfi András

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado.hu

ISBN 978 963 543 505 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Hradeczky Moni

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A kötet megírását a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Testről és tudatról

Hogy boldogító-e költőnek lenni, nem tudom, de kötetünk szerzőjének soraiból életöröm áramlik, talán magának a kifejezés képességének öröme, a megvalósításé, a szavak sikeres menedzseléséé, ami egyáltalán nem lényegtelen a nyelv, a szavak korrumpálódásának idején. (Meg kell jegyezzem, hogy költőnk a kultúra területén végzett gazdag alkotómunkájából is árad ez az öröm.) Lutter Imréről bizonyosan állíthatom, szájára csak úgy tolulnak, tódulnak a szavak, szinte kiáltoznak, hogy hahó, itt vagyunk („dalló szájú boldogok”), megmutatunk téged és világodat, megmutatjuk az olvasó világát, újraértelmezzük, elszörnyülködünk és elámulunk, és… emlékeztetünk a szeretetre és a hűségre. Jé?

És persze felkavarunk, ha az emberi élet beszűkülésének borzalmáról és eszkatologikus távlatairól esik szó, így a Segélykiáltás hallótávolságból című versben. De ott vannak a rímekkel, asszonáncokkal való játékok, s a filozofikus aforizma: „A halál kivételével bármit túlélek” remek felvillanása, s a rapszerű vers, a Kivételesen modern lüktetése, s mellette a bizonyosság örök értékrendjét sugalló metrikus formák, nyugatos áthallások, vagy a fanyar Oratio prosa gondolatának fontos üzenete.

Észrevevések, nyelvi sziporkák, felfedezések, örömök és bánat – mint az élet. Édesapáról, édesanyáról, feleségről-szerelemről is szólnak a versek. S a gazdag kínálatból kiragadva egy sor csalogatónak: „a velünk /egyszer/ nélkülünk/ folytatódik” – (Test és tudat) fanyar iróniája, de szívesen ajánlom például színészeknek, verselőadóknak az Amint fellobban a láng című verset, remek humora biztos siker.

És, mondja a szerző, ha akarsz, repülj velem egy izzóbb létvágy vonzásában, vagy éld, berzsenyiesen, „egy szebb lelki világ szent óráit”, és talán ami a legfontosabb, keresd és találd meg a szerelem eufóriáját. Tolulnak a szavak e könyv lapjain, és táncolnak, kelletik magukat.

Wiegmann Alfréd

Előszó helyett, avagy ahol a folytatás indul

Feltehetően a legnehezebb fogalmazvány lehet testről és tudatról írni. Ennél csak a test és lélek, avagy a tudat és lélek dichotómiáját bonyolultabb megképezni. (Ahogy Lutter Imrét ismerem, előbb-utóbb ezeknek a megkísértése is el fog következni nála.) Új verseskötete egyértelmű folytatása az előzőnek, amennyiben nincs kitüntetett versformája, és le merem írni, nincs eldöntött hangfekvése sem. Lutter megengedi magának, hogy „alkalmi költő” legyen, abban az értelemben, hogy akkor ír, arról és úgy, ahogy a pillanatnyi megszólítottsága megkívánja. Folytatja a már korábban elkezdett kísérletét: egyik oldalon a mindennapok forgácsait hogyan lehet költészetté alakítani, másik oldalon a költészet klasszikus témáit és megszólalási formáit hogyan lehet a huszonegyedik század elvárásaihoz frissíteni.  Előző kötetének utóbeszédében fölvetettem, ellenkező előjelű replikájára, „az se kizárt, hogy a dolog örök, és a versek változnak” – és mintha ez a felvetés ennek a kötetnek valamilyen kérdőjelévé vált volna. Élményköltészet és műveltségélmények különös kevercsében forog szinte valamennyi alkotása. S mint ilyen, valamennyi külön entitássá szilárdul. Lutter szerencsés kézzel és szívvel megújítja a mára lassan már feledésbe merülő családi költészetet. De ő kerüli az idillt, és a test és kapcsolat öregedéséről és törődéséről is mer mesélni; a szerelem elmúlása utáni második szerelmet Radnóti-szerű finomsággal és pontossággal kezeli és ábrázolja – lélektől végletekig. Ez feltétlenül poétikai nóvum a huszonegyedik század első negyedében! Ahogy a házastársi zsörtölődés is új elem a magyar költészetben – az együttélés lehetetlenségének a dilemmája és feloldhatatlansága. „Öregszünk, és én hozzád / ráncolom magam / Hozzád szoktam. / Sokkal több ez. Több ez, / mint hogy szeretlek.” Vagy élénk érdekességgel bírnak az ilyen futamok: „Édesem, szépen kérlek, legközelebb / ne tedd vissza a dobozba / az elégett gyufaszálat / olyan jólesett / volna egy szivar / Ha tudnál figyelni erre, / hálás lennék / és boldog.” A sok figyelemre méltó eszköz és megoldás közül bármelyiket ki lehetne emelni, de feltétlenül egyik legnagyobb erénye a versbeszédének az olykor szarkazmusba hajló irónia, amely általában öniróniába csap át. „Madzagra kötött kutya / Zsinóron csüng az életem” – írja, de ha már, válasszuk inkább a másik megoldást: „Az én vágyam kék lenni / semmivé válni / nem látszani / csak feltűnni / hirtelen valakinek / aki valaki / aki nem szól meg / hogy senki / vagyok / hogy nem vagyok senki.”

Zalán Tibor

TEST ÉS TUDAT

De ma is süt a nap. És holnap is fog.

Nézd el, istenem, ha élni akarok.

(Egyszerű fohász)

TEST / SZÍN

Nappalok

Kék az ég. Csak fekszem a parton.

Zöld a rét. Tobozok az ágon.

Sárga a hajnal. Felkelek élni.

Piros alkonyat. Gyere csókolni.

Pólusok csatája

Eltaszít a reggel.

Szűrt fényen át

láttatja magát a világ.

Rohanok a napba.

Szavak repkednek a fejemben,

rutinná rázódom:

nyílik a garázsajtó,

zakóm az ülésen hever.

Csöng a telefon.

Míg a kormány mögé

ékelem befeszült testem,

a hideg levegő csípi arcom,

s könnyes szemem

az erőlködő tél hózáporában

félszegen az útra szegezem.

Fehér a táj a távolban,

szürke a hangulat

és sárga a fűrészporral borított aszfalt.

A játszótéren senki.

A sarkon zokog egy kölyök.

Árva a vágy.

A jókedv újra áldozat.

Korai szeánsz

Ásításodtól zajos a hajnal.

Hangod együtt száll el a sok bajjal.

Felzokog a villámos ég, dörög,

kutyánk a paplan alatt sündörög.

Átúsznak az ablakon a felhők,

esőcseppek tükrözik az erdőt.

S ahogy a nap reggelt hozva ragyog,

csöndben nézlek téged, s beléd halok.

Gondjaimat az égre testálom,

szíved gyűrt lepedőnkön találom.

Elhagyom az éjjelt néma csókkal,

nyelvemen ragad az altatódal.

És ha testem betegség borítja,

igaz szerelem majd meggyógyítja.

Átkaroljuk egymást szenvedéllyel,

jó hírünk az eb csaholja széjjel.

Neverending

nézd, hozzád szólok

s hallom a csended

átlépted a világot

mikor magadra vetted

a hétmérföldes csizmát

amit neked varrtam

öregszünk, és én hozzád

ráncolom magam

Nyisd ki a szemed

Vedd észre a boldogságot,

mielőtt lecserélnéd a vágyaidra.

Reggeli reál

Sétálni indultam kora reggel. Pirkadt.

Az utcán alig jártak. Aludt Budapest.

Kelet felől a nap hatalmasat villant,

felébreszteni engem ma se volt rest.

Nyugodt vasárnapnak tűnt, látszólag

béke honolt, itt nem ropogtak fegyverek.

A köd a hidegben egyre lejjebb apadt,

fény borította az épületeket.

A körúton villamos csattogott végig.

Bent üres lett a templom. Néma a mise.

Egy repülő, mint a sólyom, szállt az égig,

a lelkekben mégse történt semmi se.

Négyméternyi távolságban a föld felett

nem hallani már, ha valaki rád kiált.

Fogalomvesztésben szabad mozgás helyett

az értelem is szabadesésbe vált.

Száll a poros füst a felüljáró körül.

Alul kukából gyűjt élelmet egy öreg.

Az élet napról napra több pénzbe kerül,

a húshoz étteremben se jár köret.

Bömböl a híradó, hallgatod a lármát,

kell a mosolyhoz a sok hazug adalék.

A szomszéd családot ma kilakoltatják,

a szegénynek nincs egy hónap haladék.

Éjjeli menedék a kocsma, zajától

tompa a bánat, bortól csitul a rosszkedv.

Nem hiszem, hogy valaha tudnám a várból

királyként lenézni Budát vagy Pestet.

Inkább hallgatom, mint csörömpöl a kerék

a négyes villamoson a Moszkva téren,

s hiszem, hogy a rádió s a templom helyén

valahol ott lapul az igazság mélyen.