A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: Jilted, 2025

Fordította

MÁRTON ANDREA

Copyright © 2025. JILTED by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-66-7

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Rivaldafény 1–2., 2021–2022

Kockázatos kaland, 2022 • Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023 • Keményfiúk 1–3., 2023

A játszma, 2024 • Az utazó, 2024 • Egomániás – Javított újrakiadás, 2024

Megszállottság, 2025 • A beosztott – Javított újrakiadás, 2025

Tóparti kaland, 2025

Csodálatos tévedés (Órákon át kívánlak – Újrakiadás), 2025

A legnagyobb kísértés, 2026

„Elhagyott a vőlegény, rám talált a szerelem”

Az összes hölgynek, akinek összetörték a szívét az oltárnál.

Rohadjon meg az a pasi!

Nemsokára eljön az, akit érdemelsz.

Első fejezet

Sloane

– Ó, te jó ég! – Elijah pislogva bámult rám. – Ez valami hülye vicc, ugye?

Horkantva felnevettem, és felemeltem kezemet, hogy felhívjam magamra bátyám, Will figyelmét.

– Nem. Ezt kaptuk, és kész!

Will odajött hozzánk. Beletörölte kezét egy konyharuhába, és vállára vetette.

– Mit akarsz, Métli?

Égnek emeltem tekintetem.

– Kérek még egy margaritát, Elijah pedig… – Legjobb barátomra és munkatársamra, egyben cinkosomra pillantottam, hogy fejezze be helyettem a mondatot. De Elijaht túlságosan lefoglalta az, hogy a nyálát csorgatta Willre. Fejemet ingattam. – Ő is egy margaritát kért. De most csak hidegen, ne jéggel.

– Hidegen – fújta ki hangosan a levegőt Will. – Két púp a hátamon, máris hozom.

Elijah felállt a helyéről, és áthajolt a bárpult fölött, hogy a távolodó Willt figyelje.

– Biztos vagy benne, hogy nem meleg?

– A gimiben a barátnőim felét megdugta, az egyetemi szerelmét vette feleségül, és van egy lánya. – Bátyám után mutattam. – Amúgy meg mi a csudából veszed ezt? Willen barna póló, fekete nadrág és zöld Crocs-papucs van.

Elijah elfintorodott.

– Az elég gáz. De az álla vonala miatt nagyvonalúan átsiklok fölötte.

Felnevettem.

– Amúgy miért hív Métlinek?

– Mert bosszantani akar. Gyerekkoromban mindig nagyon izgultam, amikor órán felszólítottak. Rászoktam arra, hogy visszaismételtem a kérdést, mielőtt megválaszoltam, ami valahogy megnyugtatott. Will és a másik bátyám, Travis megtudta, és elkezdtek úgy szólítani, hogy Ismétli. Az évek során ebből lett a Métli.

– Dögös és vicces. Pontosan az esetem! Jaj, de kár érte! – Elijah felkapott pár szem kesudiót egy kis tálból a pultról, egyet a levegőbe hajított, majd kitátotta száját. A mag lepattant az arcáról, és a padlóra esett.

– Nem lehet, hogy ez valami kandi kamera? – intettem a bárpulton heverő papírok felé. Ez volt a ma esti, utolsó pillanatban megkapott feladatunk. – Egy menyasszony mégis hogy képes ilyen ruhákat választani?

– Ruhákat? Na és az a fejdísz? Nem Angliában vagyunk, és ez nem egy kertben tartott esküvő lesz. Talán igazad van, és valaki csak szórakozik velünk.

Megnéztem a telefonomon a pontos időt.

– Basszus! Már négy óra van. Lassan indulnunk kell, különben elkésünk. Mondd meg Willnek, ha megjön az italokkal, hogy visszamentem átöltözni! Supermant fogok játszani a takarítószertárban. De legalább nagyobb, mint a mosdó, és nem fogom véletlenül a vécékagylóba mártani a ruhámat, mint múlt hónapban.

– Oké. De amikor én kerülök sorra az átöltözésben, ne mondd meg Willnek, hogy hátul bujkálok! – kacsintott rám Elijah. – Azt akarom, hogy akkor lépjen be, amikor épp meztelen vagyok!

Felvettem az egyik szokásos kis fekete ruhát, amit mindig viseltem olyan esküvőkön, ahol dolgoztunk, és ezüstösen csillogó tűsarkút húztam hozzá. Utána helyrehoztam a sminkemet, majd előrehajolva hajlakkot fújtam a hajamra abban a reményben, hogy némi tartást ad neki. Amikor kijöttem, Elijah épp hátravetett fejjel nevetett, Will pedig ördögi vigyorral állt a pult túloldalán.

Ezek valami rosszban sántikálnak!

– Bármit is mondott neked – hajítottam a sporttáskát a bárszékre –, abszolút hazugság. Ne higgy neki!

Elijah felnevetett.

– Tehát amikor hétéves voltál, nem osztogattál esküvői meghívókat boldog-boldogtalannak, hogy menjenek el a család kutyájának esküvőjére? És a kutya nem azzal töltötte a teljes szertartást, hogy megpróbált hátulról megdugni?

Haragosan meredtem Willre.

– Az csak azért történt, mert ez a seggfej úgy tett, mintha sok szerencsét kívánna, és a ruhám hátsó részére mogyoróvajat kent. Pajti imádta a mogyoróvajat. Ha valaki kinyitott egy üveggel, megdugta a kanapé párnáját is.

Elijah tovább kacagott. Kár, hogy ez az eset nem tompította az esküvőkkel kapcsolatos mániámat. Sok szívfájdalmat spórolt volna meg nekem, és talán most igazi újságíró lennék ahelyett, hogy a Menyasszony című magazinnak dolgozom.

– Menj, öltözz át, Elijah! – Bátyámra mutattam. – Te pedig legyezgesd tovább a hiúságodat azzal, hogy tizenhét éves lányok flörtölnek veled csak azért, hogy elfogadd az unokatesójuk személyi igazolványát, amiben az áll, hogy huszonkilenc évesek!

– Jézusom! – dörmögte Will. – Valaki ma nagyon nyűgös!

– Nyűgös? Miért is lennék nyűgös? Mert egy újabb esküvőre megyek el, amihez semmi kedvem nincs ezen a szombat estén?

– Mi van, menstruálsz, vagy mi?

Szemem dühösen megvillant.

– Tűnj el, Will!

Bátyám nem akart rosszat. Mi egyszerűen ilyenek voltunk – a vitatkozás volt a szeretetnyelvünk. De valóban kicsit nyűgös voltam ezen a délutánon. Vagyis legalább hat hónapja az voltam. Korábban nagyon szerettem a munkámat. Szépen felöltözni, extravagáns esküvőkön részt venni, és abból élni, hogy beszámolót írhatok róluk? Tanácsokat osztogatni a másfélmilliós menyasszonyi követőtáboromnak a közösségi oldalakon? Ez volt az álommunkám, amire már akkor vágyakoztam, amikor a hátsó udvarunkban megterveztem kétéves Pajti kutyánk elegáns esküvőjét. Kiskorom óta rögeszmém volt minden, ami esküvőkkel kapcsolatos. Talán függőségnek is mondanám – esküvő témájú filmek, menyasszonyi ruhák, helyszínek… sőt, tízévesen már azt is tudtam, hogy melyik bibliai részletet olvassák fel majd a saját esküvőmön. A szüleim mesébe illő életet éltek, és én hittem, hogy rám is vár az örökké tartó boldogság. Ezért éltem. Ostobaság! Most már tudom. De az a nap, amikor eljegyeztek, életem legboldogabb napja volt. Aztán elérkezett a nagy nap, és… Faképnél hagytak az oltárnál. Otthagytak.

Ezután az esküvővel kapcsolatos minden örömöm odalett. Megsavanyodott, akár egy meleg napon a pulton felejtett tej. Nem beszélve arról, hogy az elmaradt esküvőm másnapján a legelső vőlegényem, Pajti meghalt. Igen, huszonegy éves volt, a legtöbb kutya csak álmodozhat ilyen matuzsálemi korról, ezért nem volt meglepő. De komolyan? Egy nappal azután, hogy engem otthagytak az oltárnál?

Elijah jött ki a hátsó szobából, vidáman, mint mindig. Míg én munka közben szerettem egyszerű, fekete ruhát viselni és beleolvadni a tömegbe, Elijah nem ilyen volt – távolról sem. Ezen a héten tengerészkék öltönyt viselt, szűk nadrágja öt centivel boka fölött ért véget, hozzá burgundivörös bársonycipőt vett fel. Bármi, ami egyszerűbb lett volna, nem harmonizált volna platinaszőke hajával és koreai felmenőivel. Kevés férfinak áll jól ez a stílus, de Elijah magabiztossága mindent vitt. Lenyeltem keserűségemet, és kényszeredetten elmosolyodtam.

– A vőlegényt is lekörözöd ebben a szerkóban!

Elijah elmosolyodott.

– Mindig így van, nem?

Két órával később besétáltunk a Chateau L’Amour menyasszonyi lakosztályába. Elijah megtorpant.

– Itt az utolsó esély! – jelentette ki. – Kérlek, mondd, hogy valaki csak szórakozik velünk, és igazából egy kosztümös film forgatására csöppentünk, vagy valami hasonló!

Elfintorodtam, ahogy megpillantottam az egyik koszorúslányt. Úgy festett, mint aki most lépett ki az Elfújta a szél című filmből: hatalmas, abroncsos szoknyát viselt. Élőben még rémesebben festett, mint a fotókon, amiket korábban előre megkaptunk, hogy a lapban feltüntethessük a tervező nevét.

– Talán ő a pincérnő, aki a pezsgőt szolgálja fel. Tudod, akinek hatalmas szoknyája van, amin száz pezsgőspohár is elfér.

– Látsz nála pezsgőspoharat?

– Nem, de… legyünk optimisták. – Ahogy befejeztem ezt a mondatot, két másik lány lépett be, hasonló ruhában.

Elijah megbökött a könyökével.

– Azt hiszem, már három pezsgős pincérnőnk van!

Felsóhajtottam. Remek! Manapság az is nehezemre esett, hogy ízléses esküvőkről írjak vidám cikkeket.

– Akkor majd a menyasszonyra koncentrálunk!

Elijah felnevetett.

– Mit gondolsz, ki választotta ki ezeket a förmedvényeket? Lefogadom, hogy a menyasszonyhoz képest ezek a lányok úgy festenek, mintha a Vogue magazinból léptek volna elő!

Igaza volt.

– Mindegy, milyen rémes: ne feledjük, hogy ezt a megbízást maga Hayes adta. Ezért ennek az eseménynek káprázatosnak kell tűnnie a magazinban. És ifjabb Ted Hayes is itt van az esküvőn, ezért ügyelj rá, hogy jó fotót készíts a nagyfőnök fiáról!

A terv szerint Elijahnak és nekem egy másik esküvőn kellett volna ma este dolgoznunk, de ott a menyasszonynak sürgős műtéti beavatkozásra volt szüksége, így a szertartást elnapolták. Azonban a magazinunkat birtokló konglomerátum vezérigazgatója előállt egy mentő ötlettel. A mostani vőlegény a család barátja volt, vagy valami hasonló. Ezért a cikkemnek és Elijah fotóinak ragyogónak kellett lenniük.

Elijah bólintott.

– Basszus! Jó, rendben.

Egy fekete mellényes, kissé zilált mosolyú nő lépett oda hozzánk. Lepillantott az Elijah kezében lévő eszközökre.

– Maguk a videós stáb tagjai?

Fejemet ingattam.

– Mi a Menyasszony magazintól jöttünk. A következő szám központi cikke erről az esküvőről fog szólni.

– Ó! – A nő homlokráncolva bámult ránk. – A videósnak már itt kellett volna lennie! A menyasszony… türelmetlen. – A nő kezet nyújtott nekünk. – Claire vagyok, a menyasszony segédje. Ha bármire szükségük van, szóljanak!

– Megtenné, hogy a menyasszonyi lakosztályhoz vezet minket?

– Hogyne. Kövessenek! Mutatom az utat.

Beléptünk az elegáns helyiségbe, ahol fél tucat koszorúslány nyüzsgött, de a díszvendéget nem láttam.

– A menyasszony is itt van? – tudakoltam. – Szeretnék bemutatkozni neki, és megkérdezni, hogy készíthetünk-e a hölgyekről néhány fotót készülődés közben.

– Éppen…

– Ez most valami ostoba vicc? – visított fel egy női hang a szomszéd szobában. – Ez velem nem történhet meg!

Claire közelebb hajolt, és azt suttogta:

– Ő a menyasszony.

A visítást hallva a legrosszabbra gondoltam.

– Talán… talán a vőlegény lefújta az esküvőt?

Claire a fejét ingatta.

– Nem, valószínűleg letört Piper egyik körme.

Csodálatos!

A szoba hátsó részében kivágódott egy ajtó, és kirontott rajta a Menyasszörny. Haja és sminkje készen volt, feje tetején csillogó tiara ült, de nyaktól lefelé még nem készült fel a nagy napra, pizsamát viselt.

– Ki a következő? – Körülnézett a szobában, és az egyik koszorúslányra mutatott. – Te! Vedd le a ruhádat, és indulás a bronzosító szeánszra!

– Bronzosító szeánsz? – suttogtam. – Mi történik itt?

– A menyasszony tanúja tegnap éjjel érkezett meg. Floridában lakik. Piper idegrohamot kapott, amikor meglátta, mert a barátnője túl napbarnított. Úgy gondolja, hogy mellette a többi koszorúslány betegesen sápadt lesz a képen. Az esküvőn részt vevő hölgyek közül mindenki kapott este egy üzenetet, hogy a megbeszéltnél két órával előbb jelenjen meg. Piper felbérelt egy hölgyet, hogy mindenkit fújjon be bronzosítóval. Azt mondta, kötelező.

Tágra nyílt szemmel bámultam rá.

– Ugye, most viccel?

– Nem. – A segéd fáradtan rám mosolygott. – Keresnem kell egy helyet, ahol zúzott jeget árulnak. Piper nem szereti a jégkockát. Bocsásson meg, pár percre itt hagyom. Sok szerencsét a menyasszonnyal!

Elijah meg én összenéztünk.

– Önkiszolgálós koktélparti? – szólalt meg Elijah.

– Olvasol a gondolataimban, barátom!

Kiosontunk a lakosztályból és elindultunk az előtér felé, hogy megkeressük az étteremvezetőt.

– Jó napot! Sloane Carrick vagyok, a Menyasszony magazin újságírója, ő pedig a munkatársam, Elijah Kim fotós. Szóltak önnek, hogy mi fogunk a mai esküvőről tudósítani a magazinban?

Az étteremvezető kiegyenesedett, és elmosolyodott.

– Igen, nagyon örülünk, hogy fogadhatjuk önöket. A nevem Leonard Frommer. Miben segíthetek?

– Azt reméltük, hogy készíthetünk néhány fotót a koktélozás helyszínéről, még mielőtt bárki megérkezik.

– Hogyne, kérem! Erre parancsoljanak.

Leonard végigkísért minket egy hosszú folyosón, ami két épületrészt kötött össze. Ahogy átmentünk az egyik szárnyból a másikba, egy férfi lépett elő egy rejtett folyosóról, és épp az ellenkező irányba indult el. Megtorpantam, nehogy összeütközzünk: hajszál híja volt, és mivel a magas sarkúmban váratlanul álltam meg, kissé meginogtam.

A férfi megragadta vállamat, nehogy elessek.

– Hűűű!

– Basszus! Bocsánat! Nem láttalak.

A férfi tekintete gyorsan végigsiklott arcomon, és elmosolyodott.

– Én viszont láttalak téged.

Szent ég! Létezik ilyen színű szempár? Pislogva bámultam rá. Még soha nem láttam ilyen színt. Azúrkék lenne? Olyan volt, mint a Karib-tenger repülőről nézve, de ezt a kék szemet sűrű, fekete szempilla árnyékolta. Úgy lefegyverzett tekintetének szépsége, hogy tovább bámultam, meg sem néztem a férfi egyéb testrészeit.

– Sloane… – Elijah lassított, és visszanézett rám. – Jössz már?

– Igen, bocs! – Még egyszer belenéztem abba a kék szempárba. – Még egyszer bocs!

Teljes kábulatban megkerültem a férfit, és továbbindultam. Néhány lépés után nem bírtam ki, visszanéztem. Még mindig ott állt, és féloldalas mosollyal bámult utánam. Sajnos három méter múlva jobbra fordultunk, így a műsor véget ért. Utolértem Elijaht.

– Láttad annak a pasinak a szemét?

– Nem. Miért?

Fejemet ingattam. Hat hónapja megfogadtam, hogy rá sem nézek a férfiakra, és nem hagyom, hogy egy szép szempár letérítsen erről az útról.

– Felejtsd el! Nem fontos.

A folyosó végén, a szárnyas ajtó mögött csodálatos télikert helyezkedett el. A hatalmas üvegtető és a trópusi növények a szabad tér érzetét keltették, mégis kellemesen légkondicionált volt a helyiség. Az étteremvezető gyorsan körbevitt minket, majd magunkra hagyott, hogy fotózhassunk. Amint az ajtó becsukódott mögötte, Elijah és én elindultunk a teremben elhelyezett egyik bárpulthoz.

Elijah odalépett mögé, és kivett két poharat.

– Hölgyem? Mit adhatok? Csak hogy tudja: előételnek narancsban pácolt koszorúslány lesz, a főétel pedig savanyított menyasszony. Szóval eszerint kérem leadni a rendelését.

Felnevettem.

– Egy tekilát kérek.

– Kiváló választás. Máris adom.

Körülnéztem a csodálatos helyiségben. Krémszínű terítők, hatalmas, sötétlila virágoktól hemzsegő dekoráció minden asztalon. Hortenzia – én is azt választottam a saját esküvőmre.

Elijah kitöltött egy pohár tekilát, és odacsúsztatta a pulton.

– Ezt ne csináld!

– Mit?

– Ne gondolj a saját esküvődre!

Felsóhajtottam.

– Bárcsak ilyen könnyű lenne!

– Neked is eljön majd a nagy napod. És olyan emberrel, aki megérdemel. Josh amúgy is túl unalmas és átlagos volt.

Szomorúan elmosolyodtam.

– Kösz, hogy ezt mondod!

– És nem lesz pirinyó pöcse. Te igazi bokaverőt érdemelsz!

Az esküvőmet követő hetekben a bánatomat tekilába fojtottam. A túl sok alkohol olyan volt számomra, mint az igazságszérum, és most már nagyon bántam, hogy bizonyos dolgokat elmondtam embereknek – először is a legidősebb bátyámnak, az engem hevesen védelmező, rendőrként dolgozó Travisnek meséltem el néhány dolgot, amit Josh mondott nekem. Azt azonban nem bántam, hogy berúgtam Elijahval és megosztottam vele, hogy Joshnak kicsi a farka. Gyerekes dolog volt, tudom, mégis, valahányszor Elijah szóba hozta, elmosolyodtam.

Én egy pohár tekilát hajtottam fel, Elijah azonban mindjárt kettőt is. Sokkal jobban bírta az alkoholt, mint én. Utána lőtt néhány képet a gyönyörű koktélteremről, és visszamentünk a Menyasszörnyhöz, aki most még idegesebbnek és utálatosabbnak tűnt, mint negyedórával ezelőtt, amikor eltűntünk, de az alkohol miatt kevésbé érdekelt ez minket. Amikor már nem szidta telefonon azt, akivel beszélt, úgy gondoltam, letudom a bemutatkozást.

– Szia! Elnézést. Sloane Carrick vagyok a Menyasszony magazintól, ő itt pedig…

A Menyasszörny azonban a szavamba vágott.

– Mi a konfekcióméreted?

– Ööö… harminchatos, azt hiszem. Miért?

Piper szeme felcsillant.

– Ó, hála az égnek! Azonnal öltözz fel!

Lepillantottam.

– Fel… vagyok öltözve.

– Nem, nem erre az unalmas vacakra gondolok! Hanem koszorúslányruhára!

Második fejezet

Sloane

– Nem hiszem el, hogy beleegyeztem!

Elijah fülig érő vigyorral ismét készített rólam egy képet.

– Éveken át ezzel foglak zsarolni!

Haragosan bámultam rá.

– Ne engem fényképezz! Elég baj az is, hogy Menyasszörny rávett, hogy felvegyem ezt az izét. Nem akarok róla bizonyítékot is látni!

– Bizonyítékot? Drágám, az egész világ ebben a ruhában fog látni, ha a fotókat lehozza a magazin.

Tágra nyílt szemmel meredtem rá.

– Na, azt már nem! Nem fogunk fotót közölni a menyasszony összes koszorúslányáról!

– Már miért ne tennénk?

– Történt ilyen máskor is. Nem szándékosan, de például a Waddington-esküvőn, ahol együtt dolgozunk… amit East Hamptonban tartottak, a pincészetben, ahol az a nagy fémszobor állt, emlékszel? Külön-külön hoztunk le fotókat a menyasszony és a vőlegény kísérőiről.

– Igen, de a menyasszony fotóin akkor is szerepelsz, nem?

– Akkor nem, ha te nézed át a képeket. Készíts pár olyan fotót, amin én nem vagyok rajta!

Belenéztem a tükörbe. Hogy a fenébe történt ez? A menyasszony azon nyafogott, hogy az egyik koszorúslány nem tudott eljönni – az édesanyja képes volt pont ma reggel szívrohamot kapni, és most lélegeztetőgépen volt.

– Nem tudja, hogy teljesen kizárt, hogy páratlan számú koszorúslány és férfi kísérő legyen? – sipította a Menyasszörny. – Ez tönkreteszi az esküvőt!

Még életemben nem láttam ilyen öntelt nőszemélyt. Az érintett koszorúslány, akinél a családi krach beütött, elvileg Piper egyik legjobb barátnője volt, de ez sem számított. Tudom, hogy a menyasszonyokkal néha elszalad a ló. Mi több, velem is ez történt, amikor a saját esküvőmet tervezgettem. Nem tudtam aludni, mert a leendő örömanya olyan ruhát vásárolt, ami nem illett a színekkel kapcsolatos elképzeléseimhez. De ki a fenét érdekel, mit vesz fel az a nő, ha egyszer úgy érzi jól magát? Mégis, van abban valami igazság, hogy amikor az ember felölti azt a fehér álomruhát, akkor az egész álmot akarja – az utolsó, legapróbb, megveszekedett részletig.

Istenem… Közelebb léptem a tükörhöz, és megszemléltem a fejemen elhelyezkedő valamit. Mindig is imádtam a fejdíszeket, elegánsnak és különlegesnek gondoltam őket. De ez a mélybíbor szobor, ami kiáll a fejemből? Talán, talán egy százkilencven centis manökennek jól állna, ha roppant egyszerű ruhát visel mellé, és az öltözék gyújtópontja maga a fejdísz. De most nem így állt a helyzet. Lepillantottam a ruhámra, és fejemet ingattam. Olyan, de olyan ronda! El sem tudtam képzelni, hogy a lilának ez az árnyalata mennyire nem illik a gesztenyevörös hajamhoz.

Pillantásom tükörképemről arra a férfira vándorolt, aki ott állt mögöttem. Elijah még mindig kergén vigyorgott.

– Még csak nem is brit az a lány! – bosszankodtam.

Elijah felnevetett.

– Ez legyen a legkisebb gondod, szivi!

Komolyan, komolyan nem akartam így kilépni ebből a lakosztályból. Azonban a következő pillanatban feltárult az ajtó. Menyasszörnyben annyi udvariasság nem volt, hogy bekopogjon, miután beküldött ide átöltözni.

– Ó, hála az égnek! – ismételte meg. – Caroline kicsit vékonyabb, mint te, ezért rajta jobban állt, de legalább rád ment. Megpróbálnád még inkább begyömöszölni a melledet? Úgy fest, mintha bármelyik pillanatban kibuggyanna.

Tágra nyílt szemmel bámultam rá. Menyasszörny észre sem vette. De persze annyira lefoglalt az, hogy ezt a rémes ruhát kell viselnem, hogy nem vettem észre azonnal, hogy maga Piper is átöltözött. Mindenki ismeri a mondást: minden menyasszony gyönyörű. Nos, bárki is találta ezt ki, csak udvarias akart lenni. Mert nem igaz – akkor nem, ha a menyasszony alig százötven centi, és nyolc réteg tüllt visel. Piper úgy festett, mintha megpróbált volna átcsempészni egy sereg ötéves balerinát a reptér biztonsági ellenőrzésén. De neki legalább nem kellett felvennie ezt a rettenetes fejdíszt.

A Menyasszörny karon ragadott.

– Mi a fene az a karodon ott, hátul? Nikotintapasz? – Égnek emelte mindkét kezét, majd megrázta. – Azt le kell szedni!

– Az egy inzulinpumpa. Cukorbeteg vagyok.

– Ó! Akkor gondolom, maradnia kell.

– Nos, igen, muszáj. Az a furcsa szokásom van, hogy szeretek egyenesen állni, és nem elájulni. – Ez a nő hihetetlen volt. Döbbenten bámultam rá. Hogy lehet valaki ilyen modortalan? Észrevette, hogy nézem, és elszörnyedt arckifejezésemet csodálatnak tudta be.

Piper körbeforgott.

– Gyönyörű, ugye? – kérdezte büszkén. – Egészen egyedi darab!

– Az már biztos – mormolta Elijah mögöttem.

– Nagyon… különleges – mosolyodtam el.

Claire, a menyasszony segédje, bekopogott a nyitott ajtón. Amikor meglátott, tágra nyílt szemmel bámult rám.

– Valahogy meggyőztek, hogy helyettesítsem az egyik koszorúslányt – magyaráztam.

– Igen – mondta Piper. – Nem volt nehéz, miután megemlítettem, hogy apám a legjobb barátja a magazin tulajdonosának, akinek ő dolgozik.

Nem voltam egy erőszakos alkat, de legszívesebben behúztam volna egyet Pipernek. Claire együttérző pillantást vetett rám, majd a menyasszonyhoz fordult.

– Az összes hölgy átesett a bronzosításon. Nagyjából harminc perc múlva kezdődik a szertartás, ha szeretnéd elkezdeni a fotózást. A fotós vár.

Majdnem megfeledkeztem a bronzosításról – szerencsére a fivéreim és én ír származású apánktól egy bárt örököltünk, de olasz édesanyánk miatt könnyen barnultunk, így felmentést kaptam a kötelező bőrfestés alól.

Piper ismét a mellemre pillantott, majd felsóhajtott.

– Át kell rendeznünk a lányokat, hogy te legyél a kép szélén, tőlem legtávolabb. Nem akarok laposnak látszani!

– Claire, te vagy az új legjobb barátom!

Általában munka közben nem szoktam inni, de amikor Claire átnyújtott egy pohár tekilát – egy órán belül a másodikat –, semmiképp nem utasíthattam vissza. A színtelen folyadék könnyen lecsúszott a torkomon, melegséget keltve gyomromban. Az esküvőt megelőző fotózás a koszorúslányokkal fájdalmas élmény volt. Piper egyik utasítást vakkantotta oda a másik után, de szerencsére a Menyasszörnynek ki kellett mennie a mosdóba. Amikor eltűnt, úgy rendeztem, hogy Elijah készítsen néhány szuper fotót a hölgyekkel nélkülem, ahogy együtt állnak és nevetgélnek, mert ezek közül a képek közül fogunk beválogatni a magazinba.

Alig vártam, hogy levehessem ezt a jelmezt. Nemcsak borzalmas volt, de rettentően melegem is volt benne, és a fejdíszt egy rakás hullámcsattal rögzítették, amitől megfájdult a fejem. Legalább most már nem tart sokáig. Amint a szertartás véget ér, következnek a fogadáson készítendő képek, és utána mehetek átöltözni. Talán ma este berúgok. Isten a tudója, hogy igazán mindent megtettem a magazinért.

Az étteremvezető kilépett a pázsitra, ahol fotózkodtunk, és közölte, hogy mindjárt kezdődik a szertartás. A csapat végén követtem a többieket, ahogy végigmentünk egy újabb hosszú folyosón, és egyre kényelmetlenebbül éreztem magam Elijah nélkül. De neki el kellett foglalnia a helyét, ahonnan majd az oltár felé lépkedő menyasszonyt fotózza.

Amikor megérkeztünk a kápolna elé, a vőlegény barátainak egy csoportja már ott sorakozott, és minket várt. Egy dolog nevetségesen kinézni, amikor mindenki más ugyanúgy fest körülötted, de teljesen más mindezt nyilvánosan csinálni. Egyik szmokingos férfiról a másikra pillantottam. Néhány közülük kifejezetten jóképű volt, többen korombéliek voltak. De amikor az utolsó férfira néztem, levegő után kapkodtam meglepetésemben. A rettentően szexi, azúrkék szemű pasi volt. Kissé kihúztam magamat, egy pillanatra megfeledkeztem arról, hogy mi is van rajtam. Kelly, a legbarátságosabb koszorúslány odafordult hozzám.

– Hadd mutassalak be a többieknek!

– Oké.

Kelly végigvitt a férfiak során. Az első közülük Matthew volt, a második Harding. A harmadikat Ted néven mutatta be, így igyekeztem jó benyomást tenni rá. Talán ha alkalom adódik, egy kicsit elcsevegek vele. Nem árt, ha az ember jóban van a nagyfőnök családjával. Végül a sor végére értünk, és megálltam az azúrkék szempár tulajdonosa előtt. A rendezvény iránti lelkesedésem igencsak megnövekedett.

– Ő pedig Wilder. A partnered a szertartás alatt. – Kelly játékosan megfenyegette Wildert ujjával. – Légy kedves!

Wilder elvigyorodott.

– Én mindig kedves vagyok, csajszi!

Óóóó… Az a szempár brit akcentussal társult.

A Menyasszörny odaintette magához Kellyt, aki kimentette magát, magamra hagyva Azúrkék Szeművel.

A férfi, akit eszerint Wildernek hívtak, tetőtől talpig végigmért. Alaposan megszemlélte ruhámat, majd pillantása fejem búbjára siklott, ahol a fejdísz inkább a fejemből kiálló agyarra emlékeztetett.

– Korábban más ruha volt rajtad. Gondolom, valamilyen baleset történt.

– Baleset?

Wilder elvigyorodott, és a fejdíszre mutatott.

– Úgy gondolom, valami hatalmas seb tátonghat alatta, mivel úgy gondoltad, hogy jó ötlet inkább ezt a ruhát felvenni!