Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Az igazság árnyékában – Igazság II., 2019

Az igazság ára – Igazság III., 2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített kiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! –
Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

A napfény földje – Szabadon-sorozat I., 2021

A lótusz virága – Szabadon-sorozat II., 2022

© Baráth Viktória, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-85-9

EGY

– Aú! – kiáltok fel, amikor egy újabb adag akta landol az asztalomon.

Craig, persze csak félvállról, odaszól egy bocsit, mielőtt továbbhalad. Marhára nem érdekli, hogy megint sikerült a kezemre dobnia egy papírköteget.

– Rohadj meg! – duzzogom magamban.

Megrázom a kezem, és félretolom az új mappákat, mert még így is bőven van előttem, amiből dolgozhatok. Mikor kapok már egy igazi melót? Olyat, amiért ezt a hivatást választottam. Nem akarom minden egyes napomat azzal tölteni, hogy unalmas papírmunkát végzek, és még unalmasabb kihallgatásokon veszek részt. A legtöbb ügyem pitiáner bűncselekményekből áll, amelyek kicsit sem jelentenek veszélyt az országunkra nézve, de még a városra sem. Tudom, fiatal vagyok még, de sosem lesz kellő tapasztalatom, ha nem engednek a tűz közelébe.

– Mit sóztak rád már megint?

Ivy egy bögre kávét tesz az asztalomra, és mellém áll.

– Illegális fegyvertartás – sóhajtom. – A héten már a hetedik.

– Az még a drogfogásoknál is rosszabb. – Ivy a száját húzza. – Nem tudja a főnök, hogy megvan a terepvizsgád?

– Már két hónapja leadtam a papírokat. De Coulsen biztos nem foglalkozik ezzel, a személyzetisek pedig minek strapálják magukat azzal, ami a munkájuk lenne?

Nem tagadom a csalódottságomat. Azt hittem, ha átmegyek a teszteken, utána egészen másfajta munkákat kapok majd, de még mindig ugyanannál az asztalnál ülök, mint három évvel ezelőtt.

– Miért nem kérsz egy időpontot Coulsennél?

– Kértem, négyszer is. Mindig lemondták.

– Akkor meg sétálj be hozzá, és állítsd kész tények elé!

– Ivy, belefáradtam… Futkosok a meló után, de mintha észre sem vennének.

– Tudod, mit? Talán nem is vagy terepre való. Ha ennyit nem tudsz elérni, akkor…

Ivy megvonja a vállát, és indulni készül, amikor felpattanok a helyemről.

– Hé!

Emelem fel a mutatóujjam, de elgondolkodom azon, amit mondott. Tényleg ennyire leeresztettem volna? Ennyire elkényelmesedtem? Ha azt sem tudom elérni, hogy megbízást kapjak, akkor hogyan akarok érvényesülni egy kegyetlen és embert próbáló munkában?

– Oké, igazad van – ismerem be. – Most bemegyek Coulsen irodájába, és addig nem jövök ki, amíg nem oszt be terepre!

– Ez a beszéd! – vigyorog rám Ivy, majd meglibbenti szőke haját, és visszasétál az asztalához.

Ő tökéletesen meg van elégedve azzal, amit most csinál, de én évek óta azért hajtok, hogy egy igazi bevetésen vehessek részt. Nem egy szürke irodában akarok ülni, hanem belevetni magam a munka sűrűjébe. Fel akarom venni azt az átkozott sötétkék kabátot, amelynek a hátán a legszebb három betű szerepel: FBI.

Felszívom magam, összeszedem minden bátorságomat, és egyenesen Coulsen irodájához megyek. Gondolkodás nélkül bekopogok az ajtaján. Már nincs visszaút. Ezen a pillanaton áll vagy bukik minden, amiért eddig dolgoztam.

– Igen? – szól ki Coulsen, én pedig benyitok.

Felnéz rám a nagy, főnöki asztala mögül, és én egyre kisebbnek érzem magam.

– Miben segíthetek? – kérdezi.

– Harper vagyok, uram – mutatkozom be. – A bűnügyi osztályról.

– Jól tudom, hogy kicsoda maga. Azt kérdeztem, hogy mit akar!

Szigorúan néz rám, mintha valami fontosat kellene félbeszakítania miattam.

– Az előléptetésemről szeretnék beszélni önnel – nyögöm ki. – Nem tudom, megkapta-e a kérelmemet.

– Meg, meg – bólogat, majd int, hogy csukjam be az ajtót. – Nézze, tudom, hogy terepre akar menni, de jelenleg nem tudok munkát adni magának.

– De hiszen nincs elég embere – vágok közbe. – Hallottam, ahogy arra panaszkodik az igazgatónak, hogy az ügynökeit halálra kell dolgoztatnia, ha minden esethez ki kell menniük.

– Ez nem a maga dolga – csóválja a fejét. – Jelenleg nem tudom előléptetni, sajnálom.

– Miért nem?

Végre megered a nyelvem. Érzem magamban az erőt, és hogy most nem hátrálhatok meg. Nem mond igazi indokot, mégis elutasít, nekem pedig tudnom kell, hogy miért.

– Mert nem küldhetek egy magafajtát terepre! – vágja rá Coulsen ingerülten.

A következő pillanatban már vissza is fogja az indulatait, de az én torkomon ott ragad a szó.

– Az apám nem én vagyok – jegyzem meg halkan.

– Tudom – biccent Coulsen. – De akkor sem tehetem. Megkapta az esélyt, hogy itt lehessen, egyelőre ezzel kell beérnie. A bizalmat nem lehet megkövetelni, azt ki kell érdemelni.

– És hogyan érdemelhetném ki egy rohadt íróasztal mögül? – emelem fel ismét a hangom.

– Mondjuk úgy, hogy nem kiabál a felettesével, hanem azt teszi, amit mondanak!

Ezt már nem vagyok hajlandó elviselni. A fejemet csóválva tépem fel az ajtaját, majd elviharzom a fülkém felé. Magamhoz veszem a kabátomat és a táskámat, majd egyenesen a kijárathoz megyek. Friss levegőre van szükségem, különben eljátszom azt a kevéske bizalmát is, amit eddig belém vetett.

Utcákon keresztül sétálok, meg sem állok egészen a Santa Monica-mólóig. Igyekszem visszafojtani a bennem dúló haragot, mert tudom, a hirtelen természetem nem fog segíteni a céljaim elérésében. Ha valaki felhozza ellenem a családomat vagy a múltamat, úgy érzem, felrobbanok. De ha ez megtörténik, azzal csak az ő igazukat bizonyítanám be. Miért nem képesek az emberek átlátni azon, amit az apám tett? Hiába teszek meg mindent annak érdekében, hogy ne vonjanak párhuzamot köztünk, mégis falakba ütközöm, ha megtudják, ki is vagyok. Ezen még a nevem megváltoztatása sem segített. Azt hittem, ezzel elbújhatok a rosszindulatú megjegyzések és szúrós pillantások elől, de óriásit tévedtem. Gondolhattam volna, hogy az FBI minden jelentkezőt alaposan átvilágít, mielőtt megadják az ügynöki státuszt. Ennyi erővel visszautasíthatták volna a kérelmemet, és akkor nem kellene most azon rágódnom, hogy mihez is kezdjek az életemmel.

Felülök a móló egyik korlátjára, rágyújtok egy cigire, és csak bámulom a végtelen óceánt. Nem fogok visszaérni a munkaidő végére, de most már magasról teszek rá. Ahogy Coulsenre is. Felőlem most már ki is rúghat, ha nem akar nekem esélyt adni, hogy bizonyíthassak. Megszólal a mobilom, de rá sem nézek. Tudom, ki az. Biztos voltam benne, hogy valaki szólni fog neki a vitánkról Coulsennel, de most semmi olyat nem tudna mondani, amitől megváltozna a véleményem. Elegem van abból, ahogyan bánnak velem. Mindenki!

Itt jártunk az utolsó napon, amikor az apámat láttam. Vett nekem vattacukrot, felültünk az óriáskerékre, és még egy hatalmas plüssmacit is lőtt nekem. Akkor még nem értettem, miért bánik olyan jól a fegyverekkel, és talán az lenne a legjobb, ha ennél több emlékem nem is lenne róla. De sajnos mindenre emlékszem, ami utána otthon történt. Ahogy anyámmal bánt. Ahogy a kék és piros fények beterítették a nappalit, majd kiáltások és dübörgések közepette kirángatták az apámat anyám karja közül. Azt hittem, soha többé nem látom. Reméltem. Az anyám esténként azért imádkozott, hogy térjen vissza hozzánk, de talán az én imám jobban meghatotta az égieket, mert azóta sem tudok róla semmit. Ahogy az anyámról sem. Felnőttem, túltettem magam azon, ahogy a gyerekkoromat töltöttem, mások mégis még mindig azzal az énemmel azonosítanak.

Megvárom, míg az óceán lassan kioltja a lángoló Nap fényét, és csak utána indulok haza. Attól tartok, hogy valaki várni fog otthon, ezért húzom az időt. Jelenleg csak egyvalaki társaságára vágyom.

A melóban szerencsére senki nem említi meg a tegnap történteket. Sokat gondolkodtam azon, hogy bejöjjek-e dolgozni, de az még rosszabb lehetőségnek tűnt, hogy otthon maradok, és belesüppedek az önsajnálatba. Legalább addig bejárok, amíg nem találok más elfoglaltságot, ha már a karrieremet derékba törték, mielőtt elkezdődhetett volna.

Még Ivy is messziről elkerül, pedig ő az egyetlen, aki kedvesen szól hozzám. Szerintem ő sem gondolta, hogy visszajövök a tegnapi után.

A laptopomra meredek, de fél szemmel látom, ahogy a lift felől egy csapat ügynök érkezik. Rögtön kiszúrom az arcát a tömegben. A gyomrom összerándul, de nem mozdulok. Kivárok, hátha magától is megtörténik, amit szeretnék, de amikor észrevesz, és találkozik a tekintetünk, ő elkapja a fejét. Szinte sejtettem. Mivel Coulsen irodája felé tartanak, ezért nem követem, de amikor eltűnnek az ajtó mögött, magamhoz veszem a bögrémet. Muszáj tudnom, mit keres itt. Ez nem egy egyszerű látogatás az biztos, ekkora csapattal csak komoly ügyben szoktak érkezni. Feltűnésmentesen elsétálok a konyha felé, hátha látok vagy hallok valamit, de teljesen besötétítettek. A hangok egyáltalán nem szűrődnek ki, pedig nagyon lassan lépkedek, talán elkapok egy-két szót. Majd szétrobbanok az idegtől, hogy semmi információm a benti történésekről, ezért gyorsan töltök magamnak kávét, és visszafelé ugyanúgy andalgok, hátha ezúttal nagyobb szerencsém lesz. Sajnos most sem lettem okosabb. De tudok egy nagyszerű módot arra, hogyan deríthetném ki, miért jött ide egy csapat DEA-ügynök.

Az asztalom mögött ülve várok, amíg újra kinyílik Coulsen ajtaja. Szinte érzem a tesztoszteront a levegőben, amikor a férficsorda ismét végigvonul a termen. Látszik rajtuk, hogy azt hiszik, különbek, mint mi, irodai dolgozók. Egyedül ő lépked alázatosan, de a gondolataiba réved. Itt az ideje, hogy eltereljem ezeket a gondolatokat.

Követem őket a lift felé, ahol szétszélednek. A legtöbben a kijárat felé mennek, az egyikük a büfé felé, és amikor meglátom hátulról, hogy ő egyedül a férfivécé irányába fordul, magamban felkiáltok: bingó!

Amikor belépek a mosdóba, az első dolgom, hogy körbenézzek. Az összes fülke ajtaja nyitva áll, ezért tudom, hogy senki más nincs rajtunk kívül a helyiségben. A piszoár előtt állva találok rá. Nekitámaszkodom a csempének, és keresztbe fonom magam előtt a karom.

– Már nem is köszön, Jones ügynök? – kérdezem, mire felkapja a fejét.

– A francba, Becca, megijesztettél! – sóhajtja.

– Remélem, nem ment félre!

Felhúzza a sliccét, majd a mosdókagylóhoz sétál kezet mosni, de közben nem néz rám.

– Te ignoráltad a tegnapi hívásomat – közli. – Ha felvetted volna, tudtad volna, hogy jövök. Azt hittem, nem vagy rám kíváncsi.

– Már hogyne lennék? – vonom meg a vállam. – Csak tegnap…

– Tudom, Coulsen hívott – szakít félbe. Nagy levegőt vesz, és felém fordul, egyenesen a szemembe néz. – Becca, el kell fogadnod, hogy ő a főnököd, és azt kell tenned, amit ő mond.

– Eddig mindenki megkapta egyből az előléptetést, ahogy meglett a terepvizsgája, csak velem szívózik ennyit! – akadok ki. – Téged nem idegesítene, ha a családod miatt nem végezhetnéd a munkádat?

– Az teljesen más…

– Persze, mert te férfi vagy, Oliver, és nektek mindent szabad! Még akkor is, ha feleségül veszed az egyik legnagyobb drogkartell fejét! Nekem meg csak annyi a vétkem, hogy rossz családba születtem. Te mégis ott vagy a csúcson, én pedig…

Hát, ez a tervem nem épp úgy sült el, ahogy akartam. Nem ez lett volna a célom, úgyhogy vissza kell térnem az eredeti forgatókönyvhöz.

– Sajnálom – sóhajtom. – Sok volt a tegnapi nap.

– Megértelek – bólint.

Közelebb lépek hozzá, a számat kicsit lebiggyesztem, és a tekintetem az ajkára szegezem. Ahogy a mellkasára teszem a kezem, érzem, hogy hevesen dobog a szíve.

– Talán segíthetnél, hogy jobban érezzem magam…

Egyre gyorsabban hullámzik a felsőteste, és ahogy lefelé csúsztatom rajta a kezem, megfeszülnek az izmai. Az arcomon érzem a leheletét, és amikor a szemébe nézek, és a nadrágjába nyúlok, már tudom, hogy nyert ügyem van. A nyelvem hegyét végighúzom a nyakán, és óvatosan beleharapok a fülcimpájába.

– Este találkozunk! – súgom a fülébe, majd sarkon fordulok, és kisétálok a mosdóból.

Most már csak várnom kell.

Még le sem ment a Nap, amikor meghallom a csengőt. Onnan tudom, hogy ő az, mert Lucky nem ugat, csak felemeli a fejét. Felállok a kanapéról, és egyenesen az ajtóhoz sétálok. Oliver a külső rácsra támaszkodva vár, amíg kinyitom a szúnyoghálót, de utána rögtön letámad a csókjával. Belököm az összes ajtót, majd felugrom az ölébe. A konyhapultra ültet, miközben végigcsókolja a nyakam, a dekoltázsom, és már ki is gombolja a farmeromat. Szőke hajába túrok, és hagyom, hogy azt tegyen velem, amit csak szeretne.

Eleinte csak önös érdekből akartam, hogy eljöjjön, de most már be kell vallanom magamnak, hogy egészen hiányzott. Kapcsolatunk a kezdetektől fogva hullámzó, de a szex mindig is rendben volt. Sőt, életemben nem találkoztam még olyannal, akivel ennél jobb lett volna. Még ha veszekszünk is, néhány perc múlva már nincs rajtunk ruha, és el is felejtettük, miért emeltük fel a hangunkat. Most azonban nem veszíthetem szem elől a valódi célomat.

A ruháinkat széthajigáljuk a lakásban, de a hálóig már nem érünk el. Leültetem Olivert a kanapéra, és rögtön az ölébe ülök. Szeretek a tárgyra térni, és ő sem ellenkezik. Délután óta vártam ezt a pillanatot, ahogyan ő is. Ismerem már annyira, hogy tudjam, képtelen volt bármire is összpontosítani addig, amíg meg nem kap engem. Csoda, hogy ilyen sokáig tudott várni. Hetek óta nem láttam, ezért most bepótoljuk az elvesztegetett időt.

A szőnyegen fekve térek magamhoz a kábulatból, amit okozott, Oliver pedig mellettem kapkodja a levegőt. Oldalra nyúlok, és a karjába kapaszkodva közelebb húzom magam hozzá. A mellkasára hajtom a fejem.

– Ez nem volt rossz – dünnyögöm.

– Nem… – még mindig alig kap levegőt. – Azt hiszem, most szükségem lesz egy kis időre, mire megint vezetni tudok.

– Már menni is akarsz? – emelem fel a fejem, hogy a szemébe nézhessek.

– Családi vacsora lesz – sóhajtja.

– Ez nem hangzik túl lelkesen.

– Nem erről van szó… – kihúzza magát az ölelésemből, és felül. – Tudod, hogy az életem mennyire zűrös most.

Nagyon jól tudom. Többek között ezért is veszekszünk annyit.

– Sophia jól van? – kérdezem gyengéden.

– Jól. Csodálatos kislány.

Végre elmosolyodik. Csak akkor látom igazán jókedvűnek, ha a lányáról beszél.

– És mi lesz vele, amikor neked dolgoznod kell?

A kezét tördeli, nem néz rám. Súlyos gondolatok járhatnak a fejében, mert nehezen szólal meg.

– Fogalmam sincs… Chicagóban nincs senkink. Itt Hannah tudna rá vigyázni, de a munkám…

Nem mondja végig, helyette a fejét csóválja. Nem is kell mondania semmit, én megértem. Ismerem őt, tudom, hogy mennyit jelent neki a munkája. Ha azt feladná, akkor egy része meghalna, nem lenne többé ugyanaz az ember, aki most.

A karjára teszem a kezem, és gyengéden megszorítom.

– Meg fogod oldani!

Igyekszem biztatni, bár legbelül mardos a kíváncsiság, vajon rá tudnám-e venni, hogy itt maradjon? Akkor nem kellene minden alkalommal búcsút vennem tőle.

Egy puszit nyom a homlokomra, majd felveszi az alsóját, és kisétál a fürdőbe. Egészen elmerülök a gondolataimban, de hirtelen eszembe jut, miért is csalogattam ma ide. A földön fekvő zakójáért nyúlok, és kiveszem belőle a mobilját. Imádkozom, hogy ne legyen új jelszava. Gyorsan beírom a születési dátumomat, és megkönnyebbülésemre megjelenik a háttérképe. Az e-mailekbe megyek, beírom az azonosítóját, és már látom is a leveleit és a naptárát. A mai naphoz lapozok, ahova ennyi van írva: Coulsen, 13 óra, Fekete október. Nem lettem okosabb. De legalább már megvan, hogy milyen nyomon induljak el.

Visszateszem a telefonját a zsebébe, és visszadobom a zakóját a földre. Megkeresem a saját ruháimat, és elkezdek öltözni, mire kiér a fürdőből. Nem vett észre semmit. Mosolyogva simít végig a vállamon, én pedig harcolok a bennem dúló viharral. Utálom, hogy ezt kell tennem. Utálom, hogy kihasználom. De ahogy neki a munkája a lénye része, úgy az én porcikáimba is beleivódott az, hogy sose fogadjam el, ha félre akarnak lökni.

Reggel Coulsen irodája ismét sötétségbe borul. Oliver és a többiek már órák óta bent vannak, még a titkárnők sem mehetnek be. Képtelen vagyok a saját munkámra koncentrálni, amikor valami nagy dolog van készülőben, és én nem tudok róla semmit. Ivy hoz nekem kávét.

– Hé, Ivy! – szólok utána, mire megáll. – Tudod, hogy miért vannak itt?

Coulsen irodája felé bökök az ujjammal.

– Nem – rázza a fejét Ivy. – Csak annyit, hogy egy új ügyről van szó, ami szigorúan titkos. De részleteket nem tudok.

Ez nekem már így is bőven elég.

– Köszi!

Felpattanok a székről, és lesietek az alagsorban található irattárba. Szerencsémre manapság már senki nem jár ide, mert mindent el lehet érni az online felületeken, ezért nem is értem, mit keres itt Leo, aki a legnagyobb koponya, ha számítógépes rendszerek feltöréséről van szó.

– Szia, Leo! – köszönök rá mosolyogva, amint leérek a pultjához.

Egy lélek sincs körülöttünk, csak a szürke betonfalak visszhangozzák a szavaimat. Leo megigazítja a szemüvegét, és zavartan elfordítja a fejét.

– Becca, nem segíthetek!

A francba, túl jól ismer!

– Csak meglátogattalak… – Felülök mellé a barna asztalra, és magamhoz veszek egy gumicukrot a mellettem fekvő zacskóból.

– Sosem jössz le csak úgy meglátogatni, mindig akarsz valamit!

Nála sajnos semmit nem érek el a női bájaimmal, ezért a második kedvenc tulajdonságomra támaszkodom. Bekeményítek.

– Emlékszel, amikor a karácsonyi bulin berúgtál, és kikotyogtad, hogy egy teljes órára nyitva felejtetted az irattár fő mappáját a gépeden, amikor elmentél ebédelni?

Nagyot sóhajt, és idegesen néz körbe. Mintha bárki meghallhatna minket.

– Igen, és arra is emlékszem, hogy már három alkalommal is megzsaroltál ugyanezzel a történettel. Miért segítenék így?

– Mert nemcsak kirúghatnak a munkahelyedről, ha ez kiderül, de akár börtönbe is kerülhetsz. Bár biztosan hamar befogadnának, mert nagyon szép az arcod, de talán nem pont ilyen típusú romantikára vágynál.

Egyre jobban izzad a homloka.

– Honnan tudhatom, hogy nem köpsz be így is? – kérdezi.

– Nem tudhatod. De minden kérésemmel, amit teljesítesz, egyre kevesebb az esélye.

A felső fiókjából előkapja az inhalátorát, és mélyen beleszív. Egy kicsit bánt, amiért ezt teszem vele, de mindig is a kitűzött céljaimat tartottam a szemem előtt. És megnyugtat, hogy tudom, sosem lennék képes elárulni őt.

– Ma este, nálam!

Hátba veregetem, és visszasétálok az asztalomhoz. Már sokkal nyugodtabban ülök le dolgozni, de azért a fél szemem az irodán tartom. Már csak azért is, hogy láthassam, amikor Oliver kijön onnan.

Éppen végzek a vacsora utáni mosogatással, amikor Lucky ugatni kezd a csengő hangjára. Ez biztosan Leo lesz. Megtörlöm a kezem, és az ajtóhoz sietek. Leo a hátizsákját szorongatva áll a küszöbömön, halálra vált arccal. A fejemet csóválva húzom be a házba.

– Ne szarj már be, úgy nézel ki, mint egy szűz lány, akit megrontani készülnek. Pedig nem ez az első alkalom, hogy behatolásra kérlek!

– Nagyon vicces! – Hátrasimítja göndör fürtjeit. – Kíváncsi vagyok, te mit éreznél, ha minden egyes nap kötélen táncolva élnél.

– Hamarosan megtudjuk!

A konyha felé mutatok. Amíg ő berendezkedik, én kibontok neki egy kólát, magamnak pedig egy sört, és leülök mellé a pulthoz.

– Oké – sóhajtja. – Bent vagyok.

– Máris? Még nem is érzem!

Leo nem kedveli a humoromat. A laptopját bámulom, de ezekből a kódokból én semmit sem értek.

– Mire vagy kíváncsi? – kérdezi.

– Fekete október. Mit ad ki erre?

Leo gépel, az én pulzusom pedig az egekbe szökik. Nincs igazán vesztenivalóm, de nagyon remélem, hogy valami izgalmasat tudok meg arról, miért kellett idecsődíteni ennyi kábítószer-ellenes ügynököt. Oliver sosem mondana nekem semmit, ezért kénytelen vagyok ilyen módszerekhez folyamodni. Persze sokkal könnyebb lenne, ha egy kis szex hatására kinyitná a száját, de én hiába nyitom ki nagyra az enyémet, ő mindig szótlan marad.

A képernyőn kódok jelennek meg, és ahogy Leo homloka egyre mélyebb ráncokba fut, úgy száll rám is egyre erősebb kétség.

– Mi az? – kérdezem idegesen.

– Mennyire kell ez az adat?

– Eléggé – vonom meg a vállam. – Nagyon. Miért?

– Nagyon rég nem találkoztam ilyen biztonsági kóddal. Bármi is legyen ez a fekete október, titkolni akarják.

– Arra gondolsz, hogy egy titkos művelet?

– De nem is akármilyen! Legalább hármas szintű.

Még életemben nem találkoztam hármas szintű titkosítással. Kettessel igen, de már az is elég nagy port kavart. Ha ez a mostani ügy még annál is durvább…

– Csináld tovább! – biztatom.

Izgatottan húzódom közelebb, hátha kiszúrok valamit a képernyőn.

– Ez az! – kiált fel Leo. – Néhány fájlt kifelejtettek a titkosításból. Amatőrök…

Jóízűen nevet fel. Tudtam én, hogy ő is imádja ezeket a melókat. Csak próbál jó kisfiúnak látszani, de legbelül mindig is tudtam, hogy oka van annak, amiért száműzték az IT-részlegről az alagsor legeldugottabb zugába.

Hirtelen egy mappa jelenik meg, benne két fájl.

– Készen állsz? – fordul felém.

– Még sosem voltam ennyire felkészülve semmire!

Ahogy lenyomja az entert, egy fotó jelenik meg előttünk. Egy kocsma van rajta. Az a fajta, ahova nem szívesen teszi be senki a lábát, aki nem ismerős a környéken, mert bármikor beléállíthatnak egy kést. A cégéren nincs név, ezért nehéz beazonosítani a helyet, de a környék ismerősnek tűnik. Csak egy kicsi részlet látszik a mellette álló épületből, de azon szerencsére már van tábla. Egy mosoda az, a Kék Bubi lánc egyik kirendeltsége.

Én is előveszem a laptopomat, és beírom a keresőbe, hogy Kék Bubi. Los Angelesben hatvanhárom üzletük van, ami elég sok ahhoz, hogy egyesével lenyomozzam őket. Megnyitom a képkeresőt, és ott végigpásztázom a találatokat, hátha szerencsém lesz. A harmadik oldalon ráakadok egy képre, ami úgy tűnik, mintha ugyanazt az épületet ábrázolná, amit keresek. Rákattintok, és már meg is jelenik előttem egy cím Altadenában. Nincs közel, de nem vészes a távolság. Megjegyzem a címet, de még véletlenül sem írom fel.

– Nézzük a másikat! – intek Leónak, aki megnyitja a következő képet.

Egy férfi szerepel rajta, hátulról, az arca csak félprofilból látszik. Szőkésbarna frizurája átlagosnak mondható, de a szakálla már jelent valamit, ahogyan a karját borító tetoválások is. Farmert, fehér pólót és egy bőrmellényt visel, amelynek a hátuljára egy törött koponyát varrtak, körülötte pedig szöveg szerepel: Káin Fiai.

– Mond ez a név neked valamit? – mutatok a mellényre.

– Nem igazán – rázza a fejét Leo. – De ez a srác nem úgy néz ki, mintha egy körben mozognánk.

Valóban nem. Igazi nehézfiúnak tűnik, amit a marcona tekintete is alátámaszt. De mit akarhat tőle az FBI?

– Törölj mindent a gépedről! – utasítom Leót. – És az én előzményeimet is!

– Ne nyomtassuk ki?

– Ne! Még véletlenül se! És felejtsd is el, amit láttál, rendben?

Mintha kicsit csalódottan egyezne bele, de végül teszi, amit mondok. Fel-alá járkálok, és igyekszem feldolgozni az információt. Túl kevés darabkám van ahhoz, hogy összerakjam a teljes képet, de azt tudom, hogy bármit is terveznek, az nagyot fog szólni. Engem meg, mint mindig, ebből is kihagynak. Pedig, ha csak egy esélyt kaphatnék, hogy bizonyítsak…

Megtorpanok a konyha közepén.

– Leo!

– Igen?

Felkapom a kabátomat.

– Most mennem kell!

– Ne hagyj itt a kutyáddal! – kiált utánam. – Tudod, hogy utál engem!

– Nem fog bántani! Ja, és köszi a segítséget! – Megállok előtte, és mélyen a szemébe nézek. – Ha bárkinek is elmondod, mit találtunk, azt a csöppnyi férfiasságodat is lenyisszantom, értve vagyok?

Nem válaszol, csak bólogat. Megsimogatom a fejét, magamhoz veszem a táskámat, és kilépek a házból.

A taxiból jóval korábban kiszállok, hogy legyen időm összerakni a tervet. Egyelőre csak egy címem és egy arcom van, a többit teljes homály fedi. Ennyivel nem állíthatok be egy olyan kocsmába, amelyen még tábla sincs. Rögtön kitűnnék onnan, ezért improvizálnom kell. Beugrom egy kisboltba, veszek egy üveg vodkát, és ahogy ismét kilépek az utcára, leiszom belőle jó pár kortyot. Már egy ideje nem ittam tömény alkoholt, ezért elég gyorsan megérzem azt a jellegzetes bizsergést a lábamban. Rágyújtok, és úgy sétálok tovább, amikor eszembe jut az öltözékem. A kardigán nem a legjobb választás, ezért azt bedugom a táskámba, és az atlétámra veszem vissza a dzsekimet. Eggyel jobb, de még mindig túl rendezett vagyok. Meglátok egy használtruha-boltot, a kirakatban egy szakadt farmer miniszoknyával. Ez kell nekem! Ha már beilleszkedni nem tudok, legalább használjam ki a nőiességemet! A próbafülkében át is veszem, így már egészen beleolvadhatok a lerobbant kocsmai közegbe.

A sarkon még egyszer meghúzom az üveget, majd a maradékot odaadom az egyik hajléktalannak. Nagyon megörül neki, nekem pedig már így is remeg mindenem. Ez holnap szörnyen fog fájni, de nem hátrálhatok meg. A fejembe vettem, hogy a végére járok, mi folyik itt, és meg is fogom tudni.

Megállok a kocsma előtt. Veszek egy mély levegőt, amire egyébként is szükségem van, mert máris kéredzkedik vissza a vodka. Gondolkodás nélkül benyomom az ajtót, és belépek. Nem törődöm a kíváncsiskodó tekintetekkel, sem azzal, hogy szinte megáll az élet, amikor rálépek az olcsó sörtől és talán húgytól ragadós padlóra. Elég sötét van bent, és a berendezés sem a legszebb. Csupán néhányan lézengenek bent, de mindannyian bőrdzsekit vagy -mellényt viselnek, és egytől egyik felkapják a fejüket, amikor meglátnak. Nem tűnnek túl bizalomgerjesztőnek. Már az is szerencse, ha túlélem ezt az estét.

Elbotorkálok a pultig, ahol a csapos rögtön hozzám lép.

– Eltévedtél, kislány? – szólít meg a kopasz, szakállas férfi.

– Van itt alkohol? – kérdezem artikulálatlanul.

– Van.

– Akkor a legjobb helyen vagyok! – Felülök a bárszékre a pult mellé. – Adjon egy vodkát!

A kopasz megtámaszkodik a pulton, és oldalra fordítja a fejét. Mintha várna valamire, majd elővesz egy poharat, és tölt. Eddig egész jól haladok. De hogy most mit tegyek, azt nem tudom…

– Kösz! – biccentek, amikor megkapom az italomat, amit rögtön ledöntök. – Még egyet!

A környezetem egyre gyanakvóbban néz rám, de igyekszem úgy tenni, mintha ezt nem venném észre. Az egyikük hozzám lép. Kockás inget visel, rajta bőrmellényt. Nagydarab fickó, jóval idősebb nálam, szintén hosszú szakállal és kevéske hajjal.

– Segíthetek? – szólít meg.

– Persze! Azzal, ha visszahúzol a helyedre!

Egyszerre hárman pattannak fel a helyükről, amitől meg kellene ijednem, de az elfogyasztott alkohol mennyisége eltompította a veszélyérzetemet. Megverni biztos nem fognak, bár jobban örülnék annak, mintha mást tennének velem.

– Hé, hé, hé! – Egy vékony, rövidre nyírt hajú srác jelenik meg mellettem. – Fiúk, így kell bánni egy vendéggel?

Egy ideig még bámulnak, majd szerencsére mindegyik visszaül az asztalához, az is, aki leszólított. A pult felé fordulok, és intek a csaposnak, hogy hozhatja a következő kört.

– Kösz! – vágom oda a megmentőmnek.

– Semmiség! Nem tudják, hogyan kell viselkedni. – Felül a mellettem álló székre, és ő is kér egy italt magának. – És téged mi szél hozott erre? Nem túl okos döntés egyedül besétálni egy ilyen kocsmába.

– Te is meg akarod mondani, hogy mit tehetek és mit nem? – emelem fel a hangom. – Csak azért, mert farkad van, még nem utasítgathatsz!

– Nyugi, kislány! – védekezőn maga elé tartja a kezét. – Csak egy egyszerű kérdést tettem fel. De valami azt súgja, hogy mára eleged van a férfiakból. Csak nem egy csúnya szakításon vagy túl?

Bárcsak az lenne…

– A főnököm egy pöcs! – jelentem ki. – Nem kapok normális munkát, mert baja van velem. Fel kéne mondanom a francba!

– Miért nem teszed? – vonja meg a srác a vállát. – Nem élheted le úgy az életed, hogy mások parancsolgatnak neked.

Furcsa módon egész szimpatikus ez a gyerek. Végre valaki azt mondja, amit hallani szeretnék, ezért könnyen átkapcsolok, és a valódi érzéseimről kezdek el beszélni.

– Elegem van abból, hogy folyton hozzám vágják a múltamat – vallom be. – Ráadásul úgy, hogy nem is tehetek a történtekről. Mégis mindenki mindent erre fog. A főnököm nem ad munkát, a pasiféleségem alkalmi kapcsolatnak tart, én pedig csak várok, hogy mikor lesz valamelyik férfi annyira kegyes hozzám, hogy végre én is a középpontba kerülhessek. Hogy mikor lesz végre valami úgy, ahogyan én akarom!

– Akkor dobd őket! Mire vársz?

Felhorkantok.

– És mégis, mihez kezdenék?

– Hát, Billy csak beugrónak van itt – biccent a csapos felé. – Az előző lány elköltözött Európába, így megüresedett a helye. Ha nagyon nem tudsz mihez kezdeni…

– Köszi, de még én sem tudom, hogy merre induljak, mit hoz a jövő!

– Azért…

A mellényén lévő zsebbe nyúl, amelyből előhúz egy tollat, de véletlenül elejti. Amikor megfordul, hogy felvegye, meglátom a mellénye hátán a törött koponyát. A szívem gyorsabban kezd dobogni. Ugyanezt a jelet láttam annak a férfinak a hátán, aki a képen szerepelt.

Egy pillanatra kijózanodom. Koncentrálnom kell. Figyelem, ahogy elvesz a pultról egy szalvétát, és felírja a telefonszámát, majd felém csúsztatja.

– Most mennem kell, de ha mégis segíthetek abban, hogy tiszta lappal kezdj egy olyan helyen, ahol megbecsülnek, akkor hívj nyugodtan!

Rám kacsint, majd eltűnik a hátsó ajtó mögött. Hosszasan bámulok utána, majd a szalvétára szegezem a tekintetem. Bármit is jelentsen ez, úgy érzem, forró nyomon járok.

Elteszem a szalvétát, és lecsúszok a székemről. Fizetés után kitántorgok a kocsmából, és a busz felé veszem az irányt. Egy ideig még kóricálok, hogy biztos legyek benne, nem követnek, de a megállóban előveszem a mobilomat. Nem bírom ki, hogy ne járjak ennek az ügynek a végére.

Megnyitom a keresőt, és beírom: Káin Fiai. Ezernyi találatot dob ki, egyik cikk hosszabb, mint a másik. Rákattintok az elsőre, és olvasni kezdem.

A Káin Fiai motoros bandát 1967-ben alapították, és azóta megannyi történet kering róluk. Egyesek szerint teljesen ártalmatlanok, leszámítva a kocsmai verekedéseket, dorbézolásokat, mások ugyanakkor azt gondolják, sokkal több van a háttérben, mint amennyit akár csak sejteni lehet. Több feljelentést tettek már ellenük drog- és fegyverbirtoklásért, valamint prostitúció alapos gyanúja miatt, de ezek a vádak hamar szertefoszlottak. A legtöbbször már a rendőrségnél megállt az ügy, ezért valójában sosem vizsgálták ki az eseteket. Az biztos, hogy valami nem tiszta a házuk táján, amit abból is éreztem, ahogy engem vizslattak, amikor betértem abba a lebujba. Annak pedig csak egy oka lehet, hogy az FBI és a DEA is hosszas megbeszéléseket folytat ezekkel az emberekkel kapcsolatban. A fejemben megszólal a jackpotot jelző hang. Most már nem hajíthatnak csak úgy félre!

Tárcsázom Leót. Remélem, hamar felveszi.

– Igen? – szól bele idegesen.

– Egy utolsó kérésem van.

Nagy sóhajtást kapok válaszul.

– Mi az? – kérdez vissza kelletlenül.

– Úton vagyok hozzád. Törölnöd kell a mobilomról mindent, ami gyanús lehet.

– Az könnyen megoldható.

– És még valami…

– Nem egyről volt szó?

– Ígérem, ez az utolsó, utána békén hagylak!

Mindenképp szükségem van a segítségére, különben nem lesz sikeres az akcióm.

– Mit kapok cserébe? – kérdezi Leo.

– Nem árullak be a…

– Nem, nem, nem. Ennél most több kell!

A sarkon látom befordulni a buszt, ezért nincs sok időm.

– Oké – egyezem bele. – Ígérem, hogy kihúzlak az alagsorból, legalább a harmadik szintre.

Néhány másodpercig gondolkodik.

– Az ötödikre!

– Jó – forgatom a szemem. – Az ötödikre.

– Megegyeztünk! Na, mondd, mi kéne?

Veszek egy mély levegőt. Most vagy soha.

– Leo – kezdek bele –, csinálnod kell nekem egy új személyazonosságot!