A sorozat eddig megjelent részei

Arcátlan kíváncsiság

Gyalázatos megtévesztés

Becstelen árulás

Első fejezet

Bármennyire is átérezte Vera Hyde-Clare a fájdalmat, amit unokahúga egy bestiális támadás áldozataként elszenvedni kényszerült, óhatatlanul úgy vélte, a kialakult helyzet számos előnnyel jár. Természetesen senkinek nem kívánt felduzzadt és véraláfutásos szemeket, legkevésbé a szegény apátlan leánynak, kit több mint húsz esztendeje a pártfogásába vett – még ha árvaként engedelmességgel és hálával tartozott is befogadó családjának, ám hirtelen pálfordulásával engedetlenné és hálátlanná vált –, mindazonáltal ő sem emelkedhetett felül a körülményen, miszerint Beatrice az unokatestvére öltözékében kilopódzott a házból, és részt vett néhai lovagja, az élete virágjában elhunyt ügyvédbojtár temetésén. Magától értetődő módon, ha az engedélyét kéri, határozottan megtiltott volna neki minden efféle kihágást, de miután enélkül is tudatában volt tette helytelen voltának, Vera a felelőtlen leányt okolta a sajnálatos támadásért.

S miután semmilyen szerepet nem játszott e helyzet kialakulásában, csekély lelkifurdalást sem érzett, amiért a maga javára fordítva kijelentette, hogy Bea a sérülései okán nem vehet részt Pemberton hercegének fogadásán.

– A saját érdekedben is azt kívánnám, kedvesem, bárcsak eljöhetnél. Három héten át senyvedni ebben a házban senki számára nem volna kívánatos, ám azzal te sem szállhatsz vitába, mily méltatlan lenne megjelenned a társaság előtt ezzel az elszíneződéssel az arcodon.

Beatrice Hyde-Clare tanulmányozta magát a nagy állóóra melletti tükörben, és kitartott amellett, hogy régi arcszíne mostanra teljesen helyreállt. Az általa elszenvedett károknak egyéb nyomuk sem maradt, akár csak múló rosszullét formájában sem.

Nagynénje úgy ingatta a fejét, mintha az ártalom örökre rajta hagyta volna a bélyegét.

– Márpedig biztosítalak afelől, hogy a sebesüléseid bárkinek szembeötlőek, aki csak rád veti a pillantását. Nem, még legalább egy hét kell a teljes gyógyuláshoz.

Beát elborzasztotta a gondolat, hogy még egy hetet rostokoljon a házban, mint tyúk az ólban.

– Igazán nem gondolom, hogy…

Hanem Vera néni hallani sem akart erről, és esküdözött, hogy szent kötelessége megóvni mind unokahúga, mind családja jóhírét.

– Kizárólag azután térhetsz vissza a társasági eseményekre, és fogadhatsz látogatókat, ha már a leghalványabb jel sem utal szörnyű megpróbáltatásodra. Javaslom, addig is vonulj vissza a szobádba, és elmélkedj azon, mily szerencsés vagy, amiért egy ilyen odaadó család gondoskodik a jóllétedről. Kevésbé mélyérzésű rokonok talán engednék, hogy a nyilvánosság elé járulva a szégyent és kirekesztést kockáztasd. Most pedig, ha megbocsátasz, kedvesem, át kell beszélnem Mrs. Emersonnal a ma esti menüt.

Noha Bea nem szívesen hagyott fel a tiltakozással, tudta, ezzel csak az időt vesztegetné. Nagynénje a végsőkig elkötelezte magát téveszméje mellett, hogy még mindig magán viseli az ütlegek külsérelmi nyomait, s minthogy végre módot talált kiszámíthatatlan unokahúga megregulázására, a kelleténél hamarább nem is mondott le a kínálkozó lehetőségről. Még legkevesebb egy hétig élni kívánt e fortéllyal, ezért bármily türelmetlenül vágyott is Bea a Portman Square-i ház elhagyására, akár elegánsan felül is emelkedhetett további hét napig húzódó bezártságán. Kényelmetlensége dacára nem hibáztathatta nénikéjét, amiért előnyt kovácsolt körülményeiből, mi több, önkéntelen csodálattal adózott képessége előtt, mellyel sikeresen véghez vitte a tervet. Nem hitte volna, hogy az ötvenhat éves asszony birtokában van az ehhez szükséges körmönfont számításnak és kíméletlen céltudatnak.

Mindezen felül, valamelyest pontosnak találta Vera néni helyzetértékelését: részint ő felel a támadásért, hisz valóban kisettenkedett a házból Russell unokafivére ruhájában, hogy olyasmibe ártsa magát, amihez semmi köze. A részleteket illetően nénikéje természetesen tévedett, Bea ugyanis egy légből kapott történetet tálalt családjának. Nem, nem Theodore Davies, a fiatal ügyvédbojtár temetésére ment, akivel titkos légyottot folytatott. S nem, nem Theodore apja támadott rá abban a hitben, hogy gyásztól lesújtott menyével kacérkodik – ne feledjük: az unokatestvére ruháiban! –, mikor ő csupán részvétet nyilvánított. A fájó veszteséggel küzdő Mr. Daviesnek természetesen senki sem róhatta fel, ha nem maradt a józan ész keretein belül, midőn meglátta a különös és széles válla ellenére furcsamód széparcú idegent, amint elhalmozta figyelmével unokái bánatos és gyönyörű édesanyját.

Mekkora patália kerekedett! Szegény Beatrice… arcon suhintotta egy felbőszült férj, mielőtt még a hitvese elvonszolhatta volna.

Ami már csak azért is teljes képtelenség, mert sosem volt olyan lovagja, aki ügyvédbojtárként a kancellárián dolgozott. Huszonhat esztendős létére Beának soha semmiféle udvarlója nem akadt – amint el is várható egy bájtalan, barna szemű, keskeny ajkú és halovány bőrű vénleánytól, kinek orcáját és orrát szeplők borítják. Kinek hozománya szerény, társasági kelleme korlátolt, népszerűsége nemlétező. Küllemébe vetett csekély önbizalmát – amit főként arra alapozott, hogy az említett szeplők felruházzák némi közvetlen bájjal – szinte teljes egészében sikerült felőrölnie az álnok Miss Broughamnek, mikor kéjes rosszindulattal szürkének titulálta. Lord és lady Skeffington tóvidéki fogadását megelőzően, melyen azon az őszön a családjával vett részt, nagy nyilvánosság előtt talán, ha három összefüggő mondatot kiejtett a száján.

Azután belebotlott Thomas Otley, az Indiában vagyont szerzett fűszerkereskedő letaglózott holttestébe, és minden megváltozott. Egyszeriben azon kapta magát, hogy belebonyolódik a férfi halálát övező rejtély kusza szálaiba. Miután a házban senki más nem mutatott érdeklődést aziránt, mégis ki zúzhatta be egy gyertyatartóval a fűszerkereskedő koponyáját, Beatrice-re hárult a vizsgálódás feladata, amit meglepő jártassággal sikerre is vitt.

A magasabb rendű igazság keresésének jegyében szőtte a történetbe az ügyvédbojtárt, Mr. Theodore Daviest. Gyanítva, hogy Lakeview Hall legifjabb vendégeinek egyike tiltott viszonyba bonyolódott egy módfelett alkalmatlan emberrel, Bea önmagának is költött egy tiltott viszonyt egy módfelett alkalmatlan emberrel. Nem másért, mint hogy ily módon együttérzését demonstrálja és bizalmat ébresszen.

Ezzel sikerült oly szövevényes és képtelen helyzetbe kevernie magát, amiből most, öt hónappal később is győzött kilábalni.

A problémát nagynénje okozta, aki fejébe vette, hogy unokahúga jövőjének kulcsa a múltjában keresendő, ezért eltökélten találkozni vágyott ezzel a figyelemre méltó bojtárral, kifürkészendő azokat a vonásokat és személyiségjegyeket, melyeket unokahúga egy kérőben kívánatosnak tart. Így próbált előásni egy hasonló kvalitásokkal bíró másik fiatalembert, ami mindenképp bölcsebb törekvésnek tűnt Bea szemében, mint a jelenlegi irányt követve azt erőltetni, hogy hozzámenjen egy harmadik fiúhoz vagy jelentéktelen vidéki parókiával rendelkező egyházfihoz – főként annak fényében, hogy ez a módszer hat báli idényen át sem termett gyümölcsöt. Emellett, arcpirítóan kihívó tóvidéki viselkedése láttán Vera joggal érezhette úgy, hogy ez a módszer korlátozhatja a társasági keretek közül kiszoruló leány botrányokozási hajlandóságát.

Ó, bárcsak előkeríthette volna Mr. Daviest!

Bea semmiképp sem engedhette, hogy családja hónapokat áldozzon a fantom felkutatására, miként azt sem vallhatta be, hogy csak kitalált egyet, ezért intézkedett Mr. Davies tragikus és sajnálatosan korai haláláról. Az előre megírt gyászjelentést elvitte a szerkesztőségbe, hogy már a másnapi lapban közöljék, ami véget is vetett volna az egész szerencsétlen históriának, ha nincs lord Fazeley, aki holtában épp az ő lábai elé omlott a London Daily Gazette bejáratánál.

Beatrice is tudta, minő igazságtalanság ilyesmit hányni az áldozat szemére, aki egy harminchat centiméteres késsel a hátában aligha dönthetett szabadon, kinek a lába elé omlik. Ő csupán abban a szerencsétlenségben részeltetett, hogy a legközelebb állt hozzá, midőn a lábai nem bírták tovább megtartani, és a szíve felmondta a szolgálatot.

Ettől függetlenül egy újabb nagy rejtély hálójában találta magát.

Lord Fazeley gyilkosának üldözése során tett szert a véraláfutásra a szeme alatt, amit természetesen nem mondhatott el a családjának. El is borzadtak volna, ha megtudják, hogy nyomozóként tetszelgett s ezáltal olyan ügyekbe avatta magát, melyekhez semmi köze. Minő felelőtlenség! Minő modortalanság! Minő fennhéjázó önteltség! Máris azt hitték, hogy szűzies ártatlanságát örökre megmérgezte Mr. Otley véres tetemének látványa. No és persze abba a hitbe ringatták magukat, hogy keservesen gyászolja Mr. Daviest, hisz mi mást is tehetne, mivel látta elúszni boldogsága egyetlen esélyét? Úgy ám: dacára a ténynek, hogy állítólagos széptevője a Cheapside-on élt feleségével és két gyermekével, családja szentül hitte, hogy ettől ő még hiú reményeket dédelgetett közös jövőjük kapcsán.

A megaláztatások újabb bugyrai tárultak fel előtte, amint kiderült számára, mily reménytelenül elveszettnek hiszik.

Mégsem tett kísérletet a kiigazításukra, mert minél kevesebbet tudtak rokonai a ténykedéséről, annál valószínűbben célt ért velük. Ha nénikéje akárcsak megsejti, hogy egy álló héten át vallatta a lord Fazeley halálát okozó jádekés különféle tulajdonosait, habozás nélkül beutaltatta volna a Bedlam zárt elmeosztályára. Ha pedig a tudomására jut, hogy nyomozásában Kesgrave hercege segítette, a tehetetlen döbbenettől szeme kipattant volna a helyéből, és legurult volna a főlépcsőn.

Bea nem csodálkozott volna reakcióján, mert neki magának is nehezére esett megemészteni a tényt, hogy a nemesi sarj, aki nem szenved szükséget semmiben – legyen az pénz vagy kellem, státusz vagy rang –, látható örömét leli a gyilkosok leleplezésében. Nem is kellett volna párba állnia ővele, meglévén minden szabadsága és eszköze arra, hogy egymaga járjon utána minden nyomnak. Mégis hozzá folyamodott, és ellátta a legfrissebb hírekkel, sőt még táncba is elhívta, habár a Leland-bálon lejtett valcer jottányit se vitte őket közelebb lord Fazeley gyilkosához.

Annál inkább elcsavarhatta egy badar lány fejét.

Szerencsére Bea minden volt, csak nem badar.

Tán eléggé meggondolatlan, hogy beleszeressen egy hercegbe, ám ahhoz túlontúl eszes, hogy egyetlen pillanatig is reménykedjen vonzalma viszonzásában.

A tisztánlátása mentette meg attól, konstatálta elégedetten, hogy olyasmire ragadtassa magát, amiért utóbb elemészthette a bánat. Ez acélozta meg eltökéltségét, és űzte egy másféle emésztő szenvedély karjaiba. Csak annyi kell, gondolta most, hogy elvonja figyelmét a Kesgrave kristálykék szemét, szögletes állát, szőke fürtjeit és csibészes humorát övező gondolatokról.

Egy gyilkosság!

Igen, egy gyilkosság tökéletesen megfelel a célra, mert eltántorítja attól, hogy a herceg számos előnyös tulajdonságán merengjen. Amint kiszabadul rabságából, kérlelhetetlenül keres egyet. A bezártságban töltött három hét során alaposan mérlegelte a kérdést, és arra a felismerésre jutott, hogy egyedül ez válthatja meg a reménytelen szerelem kínjától. Üdítőnek találja, ha értelmére hagyatkozva leleplezhet egy gyilkost, s amint szemközt találja magát egy megoldandó rejtéllyel, nem gondol semmi egyébre.

Ez az ideális megoldás.

E tekintetben semmit sem nyom a latban Kesgrave-nek tett ígérete, hogy nem nyomoz többé az útját keresztező szörnyű halálesetben, hiszen éppen keresni szándékozik egy alkalmas ügyet. A különbség jelentéktelen szemantikai apróságnak tűnhet, ám ahhoz épp elegendő, hogy tiszta lelkiismerettel tegye a dolgát. Ily módon nem esik nehezére elvonni a figyelmét, egyszersmind megtartani az ígéretét.

Eddig rendben is volna.

Csak ne keresné a herceg folyton-folyvást a nénikéjét, hogy az állapota iránt érdeklődjék!

Idegei vitustáncot jártak minden alkalommal, mikor Flora unokahúga megvitte neki a hírt, hogy a herceg odalent van, és a hogylétét firtatja. Tudta, hogy őszinte az aggodalma, minthogy jelen volt a kérdéses támadásnál, és saját szemével látta az általa elszenvedett károkat. Nyilván mélyen felkavarja, gondolta, hogy ily kíméletlenül ellátták a baját, ám ez minden. A hogyléte iránti érdeklődés nem személyes természetű. A herceg kétségkívül ugyanilyen részvéttel fordulna bármely hasonló elbánást szenvedő teremtmény felé – legyen az inasa, a lakája vagy a lova –, s csupán azért nyugtalankodik amiatt, hogy a látható sérülésein túlmutató bántalom érte, mert nénikéje eltökélten ragaszkodik hozzá, hogy a lehető leghosszabb ideig otthon tartsa. Ha Kesgrave tudná, hogy Vera néni csupán kihasználja a váratlan fejleményt saját céljai érdekében, talán már a harmadik-negyedik alkalom után felhagyott volna az udvariassági látogatásokkal.

Gyanúja szerint Vera néni is pontosan tudta, hogy Kesgrave vizitjei véget érnének, mihelyt unokahúga kellően egészségesnek ítéltetne a társaságba való visszatéréshez, ami csak további okot szolgáltatott neki arra, hogy felépülését késleltesse. Bea ázsióját számottevően növelhette, ha London egyik legkívánatosabb partija rendszeresen az otthonában mutatkozott. Oly távol az előkelő arisztokráciától, miként egér az oroszlántól, a Hyde-Clare-ek kényelmes tábort vertek a társaság peremén, ahol higgadt precizitással kerültek kapcsolatba a többi margóra szorult családdal, most viszont a herceg figyelme a tömegközéppont felé terelte Verát, és az előkelő dámák, akik mindeddig kimért biccentéssel vettek tudomást a jelenlétéről, egyszeriben beszédbe bonyolódtak vele. Noha erősködött, hogy csupán húszéves leánya, Flora jövőjét tartja szem előtt, mikor elfogadja ezt a bánásmódot, senki nem kétellte, mennyire élvezi a rávetülő figyelmet. Hirtelen támadt engedékenységében még fiának is engedélyezte, hogy leckéket vegyen Gentleman Jackson szalonjában. A pálfordulást még hihetetlenebbé tette korábbi haragja, amiért fia merő véletlenségből megemlítette Bea sebesüléseit Kesgrave-nek, kinek figyelmét és helyeslését fáradhatatlanul kereste. (Russell számára rejtély maradt, hogy e beszélgetés részletei pontosan miként jutottak el a kuzinjához, amit Bea a herceg érdemének tulajdonított.)

Kesgrave ráadásul csak egy volt az előkelőségek közül, akik figyelemmel kísérték Bea jólétét. Nénikéjét ugyanúgy lelkesítette egy másik látogató: Abercrombie szertelen grófnéja. A csípős megjegyzéseiről és botrányos szerelmi afférjairól ismert szépséges özvegy megmagyarázhatatlan módon kiemelt figyelme tárgyává tette Beát. A lehetetlenre vállalkozott – divatos dámát faragni a jellegtelen aggleányból –, ám semmi sem tántoríthatta el ettől a küldetésből, bárhogy igyekezett Vera arról győzködni, hogy egy bizonyos másik ifjú hölgyet vegyen a pártfogásába. Már csak azért is feleslegesen fáradozott, mert a lady egészen más indítékból igyekezett rávonni a figyelmet különc és kiszámíthatatlan unokahúgára. Vera értelemszerűen saját elbűvölő leányát ajánlotta a figyelmébe, majd látván a lady olthatatlan szomját a kihívásra, Mrs. Marlton szemrevaló leányával hozakodott elő, akit sántikálása száműzött a kapós hajadonok köréből.

Hiába, lady Abercrombie eltökélten Beatrice-t pártfogolta, és rendszeresen azt tudakolta Vera Hyde-Clare-től, mikor találkozhatna protezsáltjával, kitárgyalni a báli idényre vonatkozó terveit. Váratlan és terjengős üzenetei arra indították Vera nénit, hogy kivárásra játsszék. Nem kételte, a lady néhány nap múltán minden érdeklődését elveszti majd unokahúga iránt, elvégre arról híres, hogy pillangóként ide-oda repdes, egyik virágról a másikra. S mégis, amint Beatrice kerül terítékre, kitartása és emlékezete az elefántét is megszégyeníti.

Hol itt az igazság?

Nagynénjéhez hasonlóan Bea is arra számított, hogy a grófné érdeklődése idővel alábbhagy, és fel nem foghatta, miért ragaszkodik ennyire a személyéhez. Hatodik évtizede zenitjén jár, így nyilvánvalóan szomjazik az újdonságokra – ezért tart afrikai oroszlánkölyköt házi kedvenc gyanánt, és rendezi be társalgóját szertelen keleti stílusban, ami a brightoni Királyi Pavilonéval vetekedik –, csakhogy a vénkisasszonyok mégsem egzotikus orchideák, kiknek tünékeny virágzását értők tömegei várják. London báltermeiben is úgy teremnek, mint a dudva, így ha lady Abercrombie divatos magaslatokba óhajt emelni egy efféle teremtményt, könnyedén találhat magának olyat, akit nem zárnak el a nyilvánosságtól csaknem egy hónapja.

A lady tehát egyértelműen más okból mutatott érdeklődést iránta. Bea eleinte úgy okoskodott, azért, mert felfedte kapcsolatát fia egyik barátjával. Miután a karácsonyi ünnepek alatt könnyed liezonba keveredett lord Duncannel, lady Abercrombie talán azt remélte, titokban tarthatja a viszonyt a quid pro quo ígéretével: a népszerűség csábításával a hallgatási fogadalom ellenében. Akkoriban Bea még őt sejtette lord Fazeley halála mögött, az özvegynek ugyanis nemcsak oka volt rá, hogy holtan lássa a grófot (aki megpróbálta zsarolni), de lehetősége is (eredetileg az ő tulajdonában állt a jádekés, ami kioltotta a férfi életét).

Mindazonáltal nem mutatott érdeklődést az alku iránt, és kertelés nélkül visszautasította a grófné ajánlatát, mely lépéstől joggal várta, hogy véget vet kapcsolatuknak. Csakhogy a lady nem hagyta ennyiben.

Kész rejtély!

De vajon elég ahhoz, hogy elvonja a figyelmét Kesgrave hercegéről? Ezt a kérdést mérlegelte, mikor felhágott a szobájába vezető lépcsősoron.

Rögvest eszébe villantak azok a nevető kék szemek, amint egyik találó megjegyzését jutalmazták.

Nos, láthatóan nem elég.

Ehhez valami förtelmes, gyalázatos és felfoghatatlan galádság kell.

Miként az elmúlt hetekben oly sokszor, gondolatai most is afelé kanyarodtak, hol találni ilyet. Semmilyen kézenfekvő megoldást nem látott, hogyan keveredne az útjába egy gyilkosság igazságért kiáltó áldozata. Természetes kiindulópontként a napilapok kínálkoztak, ezért minden áldott reggel lecsapott a London Daily Gazette aznapi számára, mihelyt Horace bácsikája végzett vele. Lelkesen és következetesen magáévá tette ezt a szokást, ám most, háromhétnyi eredménytelenség után, már készen állt lemondani róla. Nap, mint nap ugyanazokkal a lélekölő politikai tudósításokkal, színházi kritikákkal és szállítmányozási hírekkel szembesült. Egyetlen erőszakos, gyanús vagy megmagyarázhatatlan haláleset sem bújt meg a hasábok között. Egész idő alatt, míg az újságokat bújta, mindösszesen egy holttestet húztak ki a folyóból: egy szeszkazán matrózét, aki részegségében lebucskázott a hajó orrából, és beverte a fejét egy vízen úszó pallóba. Öt társa tanúsította a történteket, így halovány esélye sem lehetett annak, hogy a folyóba lökték. Bár a lapok busás jutalmat ígértek az útonállókkal és rabolt javakkal kapcsolatos értesülésekért, az elorozott nyakláncok és hiányzó tubákosszelencék nem érdekelték. Sokkalta nagyratörőbb álmokat dédelgetett, méltóbb kihívásokra tartogatta képességeit.

Egyértelműen más megközelítés kellett, jellegét tekintve vállalkozószelleműbb – csak még nem találta ki, mi legyen az. Noha újsütetű vakmerősége lehetővé tette számára, hogy nyíltan gúnyt űzzön a félelmes kék szemű hercegekből, így sem tudta rávenni magát arra, hogy egymagában járjon a város szegényebb környékeire vagy kísérő nélkül merészkedjék a rakpartra. Az efféle viselkedés merőben ostoba és veszedelmes lett volna. Bármennyire híját látta is valami kielégítő elfoglaltságnak, egy sem ért annyit, hogy testi épségét kockáztassa. Kétszer már így is támadás érte az igazság keresése közben: egy alkalommal a szemét verték be; máskor leütötték, és egy pajtába zárták. Utóbbi aközben történt, hogy Mr. Otley halála kapcsán nyomozott a Tóvidéken, és arra kényszerült, hogy deszkánként bontson lyukat az elhagyatott építmény falán. Ami szerencsés módon eléggé elkorhadt ahhoz, hogy lehetővé tegye szökését.

Nem, akkor inkább összebarátkozott egy Bow Street Runnerrel, akit eredendően egy bűnügy kivizsgálásával bíztak meg, s akiből így hasznos értesüléseket szedhetett ki. Ennek a módszernek is akadtak hátulütői, kezdve azzal, hogyan ütne nyélbe egy ilyen találkozást. Ámbár a Runnerek a Bow Street-i rendőri irodán dolgoztak, így talán csak annyi kellett, hogy felkeresett egy közeli ivót, ahová ezek a marcona férfiak a bűnüldözéssel töltött fárasztó nap után betértek egy pint sörre.

Az ötlet nem tűnt kivitelezhetetlennek, hiszen meggyőzően adta a fiatalembert, mikor magára öltötte Russell unokaöccse ruháit. Nénikéje vesszőparipája, már-már férfiasan széles válla („Kardvíváshoz ideális, kedvesem, ám ettől csak még kiábrándítóbb vonás egy ifjú hölgynél”) kellő hitelt kölcsönözhetett a vállalkozásnak, akárcsak hangszíne, amit a hatás elérésére egy teljes oktávval is lejjebb vihetett. A problémát inkább az időzítés okozta, miután a nap vége felé már nem osonhatott ki észrevétlenül a házból. Senkinek sem tűnt fel, ha délután távozott, kora este azonban joggal várták tőle, hogy előjöjjön a szobájából, és a családdal vacsorázzék.

De ha valahogy nyélbe ütné is…

– Gyere – sürgette Flora, miután kopogás nélkül a szobájába toppant. – Gyere azonnal, mielőtt rájönne.

Bea sarkon pördült, és zavart pillantást vetett unokahúgára, akinek mogyoróbarna szemében hamisítatlan izgatottság és pajkosság csillogott.

– Hová jöjjek?

– A szalonba. – Flora belekarolt, úgy vontatta ki a szobából. – Látogatód érkezett, de a mama még nem tud róla, ezért, ha előtte érsz le, semmit sem tehet. Gondolj csak bele, Bea, társaság! Három hosszú hét után! Bele fogsz habarodni, ha nem beszélhetsz mással, csak a családod tagjaival. Tudom, hogy így lesz.

Bea mosolyogva fogadta unokatestvére túlzó kijelentését. A lehetőség, hogy a társasági kötöttség nyűgétől mentesen egyik könyvet a másik után olvashatja ki, aligha ásta alá az épelméjűségét. Az idilli kép, melyen egyedül ücsörgött egy könyvekkel teli, meghitt szobában, puha karosszékek és illatozó pogácsástálak között, inkább kecsegtette egy boldogabb élet reményével.

Unokatestvére szavait hallva mégis el kellett ismernie, hogy van bennük némi igazság. Minden héttel egyre feszítőbbnek érezte helyzetét, tagjainak ezt a nyugtalan bizsergését, amit nem nevezhetett másnak, csakis viszketegségnek. Valami hiányzott hétköznapi létéből, s ahogy a problémát mérlegelte, rá kellett ébrednie, hogy mások talán ezt hívják a társasági kapcsolatok fájó hiányának.

A bénító felismerés arra indította, hogy menten tagadni kezdje, Beatrice Hyde-Clare ugyanis az égvilágon semmit sem áhított kevésbé, mint a társaságot – úgy is, mint végtelenül esetlen és vétkesen önfejű teremtmény, aki még az egészségét firtató legegyszerűbb kérdésekre is hajlamos hebegő-habogó válaszokat adni. Még ha pontosan tudja is, mit szándékozik mondani, mihelyt a szavak mondatba rendeződtek a fejében, képtelen kipréselni őket magából anélkül, hogy ne botlana el a tulajdon nyelvében.

Amióta hat idénnyel korábban felbukkant a londoni társasági életben, nem okozott mást önmagának és a családjának, csakis csalódást.

Ám bármennyire igaz ez, mégsem a teljes igazság. A Lakeview Hall-i események óta természete radikális fordulatot vett, mígnem arra a felismerésre jutott, hogy egyre kevésbé rettenti el a nálánál előkelőbbek szigorú ítélete. Valami visszavonhatatlanul megváltozott benne, mióta hajnali kettőkor ott állt Kesgrave-vel a Skeffingtonok elhagyatott könyvtárában, kettejük közt a letaglózott Mr. Otley holttestével. Abban a pillanatban, mikor őt hitte gyilkosnak, aki kész kioltani az életét, csak hogy galád tettének ne maradjon szemtanúja, megismerkedett a hamisítatlan rettegéssel, melyhez képest jelentéktelenné törpült minden korábbi félelme, amit a különféle szalonokban és báltermekben megtapasztalt. Annyira pedig csak nem lehetett félénk, hogy egy jelentéktelenségtől tartson?

Ezért riasztotta meg huszonhat éves korában tett felfedezése, hogy mégiscsak vágyik mások társaságára. Egész életpályáját elszigeteltsége kősziklájára alapozta – arra a világlátásra, hogy a társasági élet megpróbáltatás, amit el kell szenvednie, mielőtt elvonulhatna egy csendes szobába olvasni. Sosem tett erőfeszítést azért, hogy mélyebb kapcsolatba bonyolódjon másokkal, és sosem próbált olyan férfit találni, akivel kiélvezhette a szellemes társalgás örömeit.

Á, gondolta cinikus öngúnnyal, akkor hát ez magyarázza Kesgrave herceg iránti vonzalmát.

Minden Kesgrave hercegéről szól.

De nem, érvelt magában lázasan, ugyanúgy Nuneaton vikomtról, a tóvidéki társaság egy másik tagjáról, az elbűvölő dendiről is, aki megnevettette. Vagy lady Abercrombie-ról és a képtelen törekvéséről, hogy divatossá varázsolja.

– Gyere már, butus – rángatta át Flora a lépcsőház fordulóján. – A szalonba kell érnünk, mielőtt a mama rájön. Amint kapcsolatba lépsz a látogatóval, többé nem állíthatja, hogy az arcod túl sebes a társasághoz, akkor pedig eljöhetsz a ma esti Pemberton-bálba, és kokettálhatsz Kesgrave hercegével.

Bea megtorpant a lépcsőn, és kővé dermedve nézett unokatestvérére.

– Hogyan?

Flora elmosolyodott.

– Hónapok óta kacérkodtok. Te sárba tiprod az önértékelését, ő rámutat az önhittségedre. Ti így társalogtok egymással, amiben ő legalább annyi élvezetet talál, mint te. Immár tisztán látom. Korábban elvakított Mr. Davies fénye, de mikor Kesgrave naponta elzarándokolt ide, hogy az egészséged felől érdeklődjék, ráeszméltem az igazságra.

Bea levegőért kapdosott, oly nevetségesnek találta a felvetést is. Határozottan megrázta a fejét, és kijelentette, hogy nem is naponta.

– Egy héten alig kétszer jelent meg.

Unokatestvére gyöngyöző hangon kacagott, ahogy gyengéden magával vonta a lépcsőn.

– Remélem, azért hallod magad, kedvesem. Egy herceget annyira érdekel a hogyléted, hogy hetente kétszer idejön. Kétségkívül beléd bolondult.

E képtelen kijelentés hatására oly sok minden kavargott Bea fejében, hogy azt se tudta, melyikkel kezdje.

Nem, ez nem igaz. Pontosan tudja, melyikkel kezdje – azzal a ténnyel, hogy a kijelentés nem is olyan képtelen, mint ahogy hangzik. Bár csak korlátozott tapasztalatokat szerzett a férfiak terén, Kesgrave-vel elég időt töltött, hogy felismerje: a herceg érez iránta valamit. Természetesen nem szerelmet vagy más efféle vonzódást, inkább egyfajta csökönyös késztetést, ami módszeresen ide kergeti. Kesgrave talán maga sem érti, mi ez, vagy ha mégis, az sem számít. Anglia kiváltságos sarjainak egyike, akit arra neveltek, hogy ne érje be kevesebbel, mint a hamisítatlan tökély. Sosem fogadna el hitveseként egy szürke vénkisasszonyt, mikor kedvére válogathat a hasonlóképp kiváltságos örökösnők és elegáns hajadonok közt, akik bájjal és kellemmel koronázzák meg életét. S miután lassan közelít élete harmincharmadik évéhez, várhatóan bármelyik nap döntésre juthat a kérdésben.

– Te ezt nem érted. – Bea belegondolt, mi mindenről nem tudhat unokatestvére, kezdve a heti kétszeri megjelenés mögött lappangó igazsággal. Bármit érez vagy nem érez Kesgrave, kizárólag a kötelességtudat szólítja ide. Meg kíván győződni arról, hogy nincs maradandó károsodása az ütlegektől, melyeket a szeme láttára szenvedett el. Ez minden. Szó sincs holmi léha vágyakról. – Nem értheted.

Vehemenciája csak további tápot adott Flora önfeledt örömének.

– Legyen, kedvesem, akkor ne is beszéljünk róla, csak kérlek, siessünk. – Tovább rángatta Bea karját, hogy ezáltal gyorsabb haladásra bírja. – Mintha hallanám a mamát, amint megtárgyalja a holnap esti menüt Mrs. Emersonnal. A közelben lehet.

Beát akkora hálával töltötte el a társalgás irányváltása, hogy már-már megköszönte Flora tapintatát. Csak azért tartotta a száját, mert a megjegyzés óhatatlanul is felfedte volna a benne munkáló kétségbeesést, amit önmaga elől is rejtegetni akart. Továbbá, ahogy ott toporogtak a lépcső aljában, valóban egyre közelebbről hallotta Vera néni hangját, amint ellentmondást nem tűrően házvezetőnője értésére adta, hogy senki nem szereti a vizenyős tejpudingot.

Megadva magát Flora és a helyzet sürgetésének, végigsietett a folyosón, amíg el nem érte a szalon küszöbét. Amint a méltóságteljes belépő reményében mindketten megtorpantak, hirtelen eluralkodott rajta a félelem, hogy nagynénje mesterkedései voltaképpen őszinte erőfeszítések, nem öncélú machinációk, és az arca valóban magán viseli a nemrégi támadás nyomait. Megragadta unokatestvére kezét, mielőtt kitárták az ajtót.

– Ugye meggyógyult az arcom? – hebegte. – Nincsenek rajta árulkodó nyomok, amit elrejt a tükör?

Flora felkacagott.

– Az arcod már réges-rég begyógyult. Bár mit sem tudok a dolog szokványos menetéről, míg a véraláfutások feketéről lilára, majd sárgásbarnára váltanak, nekem olybá tűnik, természetfeletti ütemben épültél fel. Biztosíthatlak róla, hogy mama a kezeit tördelte gyors javulásod láttán… de elég a szócséplésből. Tüstént be kell mennünk, különben oda az esély, hogy valaha bemenjünk.

Bea eltökélten bólintott. Unokatestvére már az ajtót nyitotta, mikor ráeszmélt, hogy az elmúlt percekben minden gondolata Kesgrave körül forgott, ezért elmulasztott eltűnődni azon, ki lehet a látogató. Annak fényében, hogy a jóvágású Skeffington-örökös barna hajfürtjeit látta maga előtt, a tudat még inkább elborzasztotta.

Második fejezet

Flora oly lelkes arckifejezéssel libbent a szobába, mintha rég elveszett barátot köszöntene:

– Drága Mr. Skeffington – pukedlizett, amint a férfi elfordult a kandallótól, hogy tanúja legyen érkezésének. – Mily csodálatos meglepetés. Fölöttébb örülünk, hogy felkeresett minket. Kérem, foglaljon helyet. Dawson bármelyik pillanatban itt lehet a teával. Remélem, van annyi ideje, hogy megigyon egy csészével.

A fiatalember, kinek gondterhelt tekintete egy pillanatra Beatrice felé rebbent, láthatóan elpirult, és elmormolt egy választ, ami éppúgy lehetett igen vagy nem, mint egy észrevétel az időjárás kapcsán. Igazából egyikük sem tudhatta.

Flora kényelembe helyezte magát a pamlagon, míg Bea fél szemmel tovább figyelte a látogatót, ahogy lassan leereszkedett egy közeli karosszékbe. Andrew Skeffington gondosan mérlegelte lehetőségeit, mielőtt megállapodott egy párnázott rózsafa széknél. Amint leült, szorosan egymásba fonta, majd hosszú másodperceken át tanulmányozta kezeit. Bárminemű kötelesség szólította is a Hyde-Clare-házba, szemlátomást kényelmetlennek találta.

Jóllehet Beatrice-nek minden oka megvolt rá, hogy örömét lelje feszengésében, furcsamód együttérzett a fiatalemberrel, aki fejbe verte őt egy deszkával, és az életét féltve bezárta egy használaton kívüli pajtába. Amint ott gubbasztott azon a szörnyű helyen, sajgó fejjel a homlokát ért csapástól, múlhatatlan rettegéssel töltötte el a kilátás, hogy Mr. Otley gyilkosa bármely percben visszatérhet kioltani az életét, és nem tudhatta, hogy a gazfickó, aki bezárta oda, őt magát hitte gazfickónak.

Mialatt megfigyelte a fűszerkereskedő meggyilkolása kapcsán végzett titkos nyomozását, Mr. Skeffingtonban megszilárdult a meggyőződés, hogy ő a gyilkos. A maga szempontjából, döntötte el Bea, minden oka meg is volt erre a következtetésre jutni. Előbb látta őt besurranni a szobájába, ahol nyomokat keresett, majd nem sokkal a távozása után ugyanott egy vérfoltos ezüst gyertyatartót talált. Az ifjú örökös magától értetődően azt feltételezte, hogy a saját bűnösségét leplezendő akarja őt feltüntetni a gyilkosság elkövetőjeként.

Amint megértette viselkedésének mozgatórugóit, Bea már kevésbé neheztelt rá a támadás miatt. Elvégre nem állt szándékában megölni őt, csupán a pajtában tartani, amíg elszalad a szüleiért a házba, hogy tanúként szólítsa őket. Tervében nem szerepelt, hogy az egész társaság elkíséri a mezőre, beleértve Bea nagynénjét és a herceget is, épp ezért nem róhatta fel neki minden nyomorúságát. Ha türelmesen várakozik a visszatértére ahelyett, hogy menekülőutat kapar a deszkafalba, nem festett volna háborodott vademberként, amikor végül felbukkant.

Annál inkább nehezére esett megbocsátani az ifjúnak lekezelő hangnemét és konok elutasítását, hogy meghallgassa egyetlen érvét is, mellyel mentegetni próbálja helyzetét. Vagy makacs ragaszkodását ahhoz, hogy illetlen kapcsolatot tartott fenn a megboldogult Mr. Otley-val, mikor megkérdőjelezhető tisztessége bizonyságaként előhozakodott a szóbeszéddel, amit a nem létező Mr. Davies kapcsán hallott. Vagy kijelentését, hogy Kesgrave-vel összeesküdtek ellene, miközben kifejezte meglepetését a herceg érdeklődése felett, amit egyértelműen a vidéki unalomnak tudott be. Ha jól emlékezett, egészen pontosan „abnormális újdonságként” jellemezte.

Skeffingtonnak sikerült egyetlen kirohanásba sűrítenie minden megaláztatást, amitől egy ifjú hölgy rettegett, és ezt sokkalta nehezebben bocsátotta meg neki, mint a sebet a homlokán.

Ám most, elnézve összefűzött és a görcsös erőlködéstől lassan elfehéredő ujjait, azon kapta magát, hogy még ezt a szörnyű jelenetet is képes megbocsátani. Eszébe jutott az ifjú arca, mikor végül megtudta az igazat. Huszonnégy évesen aligha volt már gyermek, mégis értetlen kisfiúvá töpörödött, szembesülve szülei kegyetlenségének és szívtelenségének valós léptékeivel. Amikor utoljára látta, távoli unokatestvére, a váratlanul gyengéd Nuneaton vikomt úgy vezette ki őt a szalonból.

Bár úgy tűnt, az örökkévalóságig kész tanulmányozni kezeit, Skeffington végül felnézett és hirtelen vehemenciával megszólalt:

– Bocsánatkéréssel tartozom, Miss Hyde-Clare, Lakeview Hallban tanúsított botrányos viselkedésemért. Elvetemült fráternek tarthat, aki megpróbálta bemocskolni a nevét, miközben a sajátom… a sajátom… – Egy pillanatra elhalt a hangja, míg ujjpercei halottfehérre fakultak, azután tovább beszélt, mintha mi se történt volna: – Miközben a sajátom egyet jelent az árulással és mesterkedéssel. Nem remélem, hogy az őszinte és egyenes beszéd gyógyír lehet a fájdalmára, mégis szakítani kívánok a becstelenség családi örökségével, és igyekszem helyesen cselekedni.

Méltón beszélt, és nemes érzelmekről tett bizonyságot. Ha Bea eleddig nem bocsátotta meg neki a szerencsétlen históriában játszott szerepét, most már semmiképp sem tagadhatta volna meg tőle a megértést, ám mielőtt szólhatott volna, Dawson toppant be, karján a tálcával és sarkában Vera nénivel, aki nyilván azon tűnődött, miért szolgál fel teát az üres szalonnak. Összeráncolt homlokkal szúrta ki a rózsafa székben ülő Mr. Skeffingtont, aztán elsötétült a tekintete, amint a vele szemközt ülő unokahúgát is meglátta. Nem értvén a család belső viszonyait, az ifjú örökös falfehéren várta a szidalmakat az általa korábban zaklatott úrhölgy nagynénje részéről. Még fel is pattant a helyéről.

Bea követte példáját, és úgy próbálta oldani a szorongását, hogy magára vonta nénikéje figyelmét:

– Mily örömteli, hogy félbe tudtad hagyni a vacsora tervezgetését, és csatlakozol hozzánk a teára. Tudom, nincs sok időd, hisz még annyi elintéznivalód van, mielőtt este elmegyünk a Pemberton-bálba. Majd én töltök, Dawson, tegye csak le a tálcát ide az asztalra. Mr. Skeffington volt szíves beavatni minket az idénnyel kapcsolatos terveibe. Velünk teázol?

Noha Beának korábban még nem nyílt lehetősége eljátszani a nyájas házigazdát, könnyedén belesimult a szerepbe, és megnyugtatónak szánt mosollyal fogadta nénikéje bosszús homlokráncolását. Az idős asszony óvakodva lépett be, mint aki még most sem biztos abban, hogy mi történik. Miután helyet foglalt leánya mellett, Mr. Skeffington esetlenül meghajolt felé, és visszaült a székébe.

– Parancsoljon – mosolygott töretlenül Bea, amint teli töltötte és a vendég felé nyújtotta az első csészét. – Hát nem kellemes itt? Annyira örülök, hogy eljött, Mr. Skeffington.

Bea tudta, hogy kaján elégtétele nem helyénvaló, de ennyi félelemben töltött év után akkor sem bírta megállni. Évtizedeken át hallgatott, engedelmeskedett, és rettegett attól, hogy nagynénje és nagybátyja hirtelen haragjában ki találja hajítani a szűrét. Immár tudta, hogy ez sosem történhet meg. Nagynénje talán minden követ megmozgatna, csak lássa őt hozzábéklyózva egy férfihoz, bármilyen férfihoz, nem számít, milyen rendű-rangú – egy patkolókovács is megteszi, köszöni szépen –, ugyanakkor sosem vetné ki férje fivérének leányát a családból. Szűk keblének egy apró, távoli szegletében Vera Hyde-Clare igenis szereti az unokahúgát.

Legalábbis Bea ezzel biztatgatta magát.

Mr. Skeffington megköszönte a teát és elhárította a felkínált cukrot.

– Milyen jól fest – jegyezte meg a nénikéje, noha a szín még nem tért vissza az arcába. – Ez igazán örvendetes, figyelembe véve… nos…

Vera néninek tíz szónál is kevesebb kellett hozzá, hogy veszedelmes területre térjen, ahol alig egy-két szótag választotta el a Lakeview Hall-i bonyodalmak említésétől. Egy Hyde-Clare nagy általánosságban, ám nénikéje kiváltképpen is viszolygott a kínos események taglalásától, mintha a természet rendelésével ellenkezne minden társalgási téma, ami nem nyájas vagy kellemes.

Kétségbeesett igyekezetében, hogy változtasson a beszélgetés irányán, úgy döntött, a látogatás szóval helyettesíti az eseményt: „Mr. Otley szörnyű halálát az édesanyja keze által.”

– Nem is emlékszem, mikor voltunk utoljára ilyen… ö… sajátos vidéki vendégségben – tette hozzá, nehogy úgy tűnjék, mintha botlása egy cseppet is aggasztaná. – Ezen az érzésen bizonyára mások is osztoznak, leszámítva talán…

Mikor sehogy sem tudta rávenni magát, hogy kivételként tüntesse fel az áldozatot vagy a gaztevőt, elhalt a hangja, és haragos pillantást vetett Beatrice-re, mintha mindez – a saját szalonjában elszenvedett kényelmetlenség – valahogy az ő hibája lenne. Hajlott is rá, hogy unokahúga kizárólagos felelősségének tudja be lady Skeffington gyilkos mivoltának leleplezését, és okkal neheztelt, amiért a kotnyeles ifjú hölgy mindenkit szembesített a kínos igazsággal.

Vera Hyde-Clare feltétlen meggyőződéssel hitt a rosszízű hírek elegáns semmibevételében, és sosem neheztelt azért, ha a keserű valóságot cukormázzal leöntve szolgálták fel neki.

Mr. Skeffington ezzel szemben nem kért a diszkréciójából, kéretlen egyenességgel a tárgyra tért, és őt magát is a cinkosává avatta, mikor érdemének tudta be az esemény megemlítését.

– Örülök, hogy felhozta ezt, Mrs. Hyde-Clare, mert nem kívánok köntörfalazni az eset kapcsán. Ezek a tragikus őszi események sajnálatosan megtörténtek, hiába is próbálnánk úgy tenni, mintha másként lenne. – Dacos hangon beszélt, még ha sikerült is elkerülnie, hogy kimondja a lényeget. – Szüleim jelenleg Itáliában tartózkodnak, és azt tervezik, hogy Görögországba költöznek, mihelyt felmelegszik az idő. Nem tudom, hallották-e, hogyan kezelte az ügyet a hatóság.

Hallották – hogyisne hallották volna. Nem mindennapos, hogy egy bárónét vizsgálati fogságba vetnek egyik vendége meggyilkolásának vádjával. A szobában tartózkodók mégis mélyen hallgattak, nehogy egyikük is kellemetlen helyzetbe hozza a látogatót, vagy – Vera néni esetében – önmagát.

– Nem zajlott olyan gördülékenyen, mint atyám remélte – fejtegette Mr. Skeffington –, mert bár Gosport hajlott a méltányosságra, nem emelkedhetett felül a tényen, hogy anyám bevallotta a bűncselekmény elkövetését egy Runner előtt. Fölöttébb kínos helyzetbe került – nem legyinthetett a történtekre, de a korona hatáskörébe sem kívánta vonni –, így végül házi őrizet alá helyezte anyámat, és bizalmasan arra ösztönözte atyámat, hogy távolítsa el fennhatósági köréből.

A menekülés az igazságszolgáltatás elől aligha lehetett egyenértékű az arisztokrata körökben népszerű európai nagykörúttal, Vera néni mégis hasznosabbnak látta, ha a törvény megkerülését az egészséges kalandvágynak tudta be.

– Mily találékony. Helen régóta vágyott a világ csodáinak felfedezésére. Már iskolás korunkban is sokszor taglalta, felnőtt korában milyen csodálatos élmények várnak rá. Különös érdeklődést mutatott a Parthenón iránt, ezért cseppet sem lep meg a hír, hogy Görögországban folytatják útjukat. Bizonyára atyja is elégedett, hiszen nagy horgász hírében áll, s mint tudjuk, a Földközi-tenger bővelkedik halakban.

Csakhogy Mr. Skeffington nem kért a vigasz alamizsnájából.

– Ami azt illeti, mindketten romokban hevernek. Anyám gyűlöl minden kényelmetlenséget, atyám pedig eredendő gyanakvással tekint minden idegenre, e percben mégis mindkettőből kijut nekik. Atyám vélhetően gondoskodik anyám athéni elhelyezéséről, azután rögvest visszatér Angliába. Munkafelügyelőjének írt leveleiben többször is hangsúlyozta, hogy ő maga nem követett el semmi rosszat, nem látja hát az okát, miért terjedne ki rá is a büntetés.

A fiatalember váratlanul letette csészéjét, amitől az hangosan megcsörrent a csészealjon, mielőtt meglepő elevenséggel fordult Bea felé.

– Szörnyetegek, Miss Hyde-Clare. – Szemlátomást úgy érezte, hogy közös megpróbáltatásuk összekovácsolta őket, még ha számottevően másként élték is meg. Ő maga talán csak érzelmi téren szenvedett erőszakot, ám ennek hegeit ugyanúgy magán viselte. – Nem mások, mint szörnyetegek. Nem is értem, miként lehetséges, hogy egész életemben így viselkedtek, mégsem vettem észre.

Félreismerhetetlen fájdalom itatta át a hangját, és Bea borzadva ráeszmélt, hogy ezt enyhítendő látogatott el a Portman Square-re. Miként nagynénje, az ifjú is központi szerepet tulajdonított neki a szülei elvesztésében, s valamiért azt hitte, ez különleges hatalommal ruházza fel őt, hogy jobbá, de legalábbis mássá tegye a dolgokat.

Szembesülve az elvárás teljesíthetetlen voltával, szinte lebírhatatlan késztetést érzett, hogy kiszaladjon a szobából. Mr. Skeffington személyes fájdalmának enyhítése éppúgy nem tartozott az ő felelősségi körébe, mint a szülei alávalósága Mr. Skeffingtonéba. Nem beszélve tulajdon családi nehézségeiről – kezdve mindjárt Vera nénivel, aki szíve szerint a toronyba zárná, és elhajítaná a kulcsot, amennyiben a házat előrelátó módon ellátták volna az ehhez szükséges építészeti elemmel.

A rárótt kötelesség azonban nem követte az illendőség merev szabályait, ehelyett nyíltan fittyet hányt rájuk. Mondhatni, elfeküdt a pamlagon, és kinyújtóztatta tagjait.

Bea mély sóhaj kíséretében tanulmányozta az ifjú úriembert, kinek tekintélyt parancsoló, bozontos szemöldöke oly megkapó kontrasztot alkotott halványzöld szemével. Alig két esztendővel volt fiatalabb nála, mégis mintha egy egész generáció választotta volna el őket.

– Túl szigorú önmagával, hisz ön a gyermekük, ezért nem várható el, hogy tisztán lássa őket. Látásmódját óhatatlanul is torzítja a gyengéd szeretet: az övék ön iránt és az öné irántuk. Amellett, még azok sem látták tisztán őket, akiket kevésbé szentimentális kötelék fűzött hozzájuk. Jól mondom, Vera néni? – Olyasvalakitől kért megerősítést, aki még Miss Poole korából ismerte lady Skeffingtont. – Te is a barátodnak tudtad Helent, mióta csak egy osztályba jártatok Mrs. Crawford Lányiskolájában, mégsem gyanítottad, hogy képes addig páholni valakit egy gyertyatartóval, amíg az illető ki nem leheli a lelkét, nem igaz?

Nénikéje gyilkos pillantást lövellt felé, de mire a vendéghez fordult, ezt sikerült könnyed bosszúsággá mérsékelnie.

– Bár határozottan elutasítom unokahúgom szenvtelen hangnemét, és képtelen vagyok elhinni, hogy az eset valóban ilyen lelketlen módon történt, a közbevetés lényegével egyetértek. Évtizedek óta ismerem az édesanyját, és sosem tartottam képesnek őt annál erőszakosabb tettre, mint hogy elhessegesse a legyet. – Azután, mint aki képtelen elfogadni a bűnösségét érintő legapróbb célzást is, sietve hozzátette, hogy az elmúlt években csak keveset látta lady Skeffingtont. – Mint tudja, oly kivételezett helyet töltött be a társaságban, hogy minden jobb fogadás és vacsora megkövetelte a jelenlétét. Szívélyes vendéglátóként ő maga is számos estélyt rendezett Lakeview Hallban, melyre jómagam nem voltam hivatalos. Emellett természetesen Mr. Otley-val fenntartott kapcsolata is lekötötte figyelmének tekintélyes részét, hiszen a félrelépés, természeténél fogva, megköveteli, hogy némi időt szakítsanak rá.