Tartalomjegyzék

Az előző rész tartalmából

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Sáfrán Judit

Az írisz áldozata

Örökölt királyság II.

Sáfrán Judit: Az írisz áldozata - Örökölt királyság 2.

© Sáfrán Judit, 2023

Szerkesztés: Vass Annamária

Korrektúra: Kékesi Raymundné

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/safranjuditbooks

Instagram: safran_judit_iro

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN 9786156624178

mobi ISBN 9786156624185

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Kishúgomnak, aki már nem is olyan kicsi

Az előző rész tartalmából

Az amnéziás Cylia a tizenhatodik születésnapján szembesül azzal, hogy egy másik világ királyi leszármazottja. Hogy kiderítse múltját, szakít hétköznapi életével, csatlakozik pszichológus barátnőjéhez, Sophie-hoz, annak társához, Héronhoz, és a titokzatos Keinhoz, majd együtt átkelnek egy párhuzamos világba, a Sandalra.

Cylia szülőhazájában, a Kegyelem Földjén nem indul zökkenőmentesen a hercegnői élet. Egy isteni hatalommal átitatott kultúrába kell beilleszkednie, ahol a királyok – a Vallisneria és a Lampranus vérvonal tagjai – párban uralkodnak. Cylia társává Kein válik, ám nem hirdethetik ki Kapcsolatukat a rájuk leselkedő veszély, a hitetlenek fenyegetése miatt. Öt évvel ezelőtt ők dúlták fel az országot Cylia testvére, Solo irányítása alatt.

Az események váratlan fordulatot vesznek, amikor Puma, a főpap rálel a sokáig halottnak hitt bátyra, aki eszméletlenül hever a templom előtt. Cyliát kétségek gyötrik testvére egykori árulása miatt, mégis útra kel barátaival és a főpap fiával, Erikkel, hogy megmentse a megmérgezett férfit. Az Égi Birodalomban őshonos ellenszer, a corpuscura növény megszerzése érdekében belekényszerülnek egy véres játékba. Kein súlyos sebet kap, míg a többieket börtönbe vetik. Kein életét segítőjük, Tannamary titkos főzete megóvja. Cylia szülei a lányuk megmentésére sietnek, és a játék megnyerésével a bolgár trónt is megszerzik.

A fiatalok a gyógynövénnyel megmentik a Solónak vélt férfit, azonban csalódniuk kell: ő valójában William Vallisneria – az uralkodói ház egyik oldalági leszármazottja. Dáliában, a fővárosban gyilkosság történik, a közhangulat megromlik. Chlodvig, az uralkodói család fekete báránya figyelmezteti Cyliát, hogy egy SAV nevű hitetlen áll a történések mögött, és el kellene hagynia az országot. A lányt eközben régi emlékképek ostromolják, innen tudja meg, hogy Elizabeth, a hitetlenek közé állt boszorkány vette el az emlékeit.

Kein csak késve jön rá, hogy Will testét valójában Solo irányítja, és nem véletlen hasonlít egymásra a két férfi. Megpróbálja megszöktetni Cyliát, akit addigra már bátyja fertőző akarata befolyásol. A lány társa ellen fordul, és Solóval tart a Hitetlenek Birodalmába.

Egy

Cylia

A vizet szemlélve egyetlenegy kérdés járt a fejemben: vajon hányan fulladtak már bele?

A csöndes hullámok nem adtak választ. Nem akarták feltárni előttem a titkukat. A víztükör hívogatott, csalogatott, akár egy galád ellenség, aki csak arra vár, hogy elaltassa áldozata figyelmét, aztán egy váratlan pillanatban végezzen vele.

Nem emlékeztem rá, mikor léptem be a tiltott szobába, ahogyan arra sem, hogy többedmagammal vagy egyedül érkeztem-e. A mások elől elzárt fürdőhelyiséget olyan titokzatos, baljóslatú hangulat lengte be, hogy semmi kétség nem fért hozzá: itt egykor szörnyű dolgok történtek.

– Hahó, van itt valaki? – néztem szét.

Az ódon falak visszaverték a hangomat. Nem felelt senki. Egyedül voltam.

Tekintetem újból a helyiség közepén fodrozódó vízre szegeződött. Megbabonázott a békés hullámok látványa. Hogy felmérhessem a terepet, ledobtam lábamról a cipőt, feltűrtem a ruhámat, majd óvatosan a habok közé ereszkedtem. Fejemet a medence falának vetettem, és hagytam, hogy a víz meleg érintése átjárja minden porcikámat. Kinyújtottam a kezemet, megkapaszkodtam a nedves szegélyben. Innen megfigyelhettem a körülöttem elterülő misztikus szoba részleteit.

A medence oldalfalánál kőfaragványok emelkedtek, melyek többségét már megette az idő vasfoga. A szobrok a felismerhetetlenségig szétmállottak, csupán néhány alakzat volt, ami jobb állapotban maradt meg az utókor számára. Ezekben felismertem a vallás jelképét, a kétszínű holdat, de akadtak olyan alkotások is, melyek Ó-Dália pusztulását illusztrálták az özönvíz képében.

A szoba többi része eggyé vált az enyészettel. A márványpadló a medence mentén széttöredezett, a mozaikból kirakott ivókútról darabkák potyogtak le, a falról pedig mállott a vakolat. Már nem lehetett felismerni sem a kézzel festett, cirádás mintákat, sem az ősi írásokat.

Az elhanyagoltság ellenére a szoba maga volt az izgalom és a rejtelmek birodalma. Ódon falai mögött olyan titkok rejtőztek, amiket élő ember aligha ismerhetett. Bezzeg, ha a falak mesélni tudnának, azt hiszem, sok meglepetéssel szolgálhatnának. Csakhogy a falak némák maradtak. Be kellett érnem a csöndes vízzel és a mélyről eredő lírikus dallamokkal.

Ó-Dália kapuja csupán karnyújtásnyira volt tőlem. Az alj nélküli medence átjáróként szolgált egy elfeledett városba, ahol a történelmünk született, s merült feledésbe egyszer és mindenkorra. Senki sem tudta, mi történt több mint kilencszáz évvel ezelőtt, ahogyan azt sem, hogy milyen lehetett a titkokkal övezett város az özönvíz előtt.

Nem tudtam legyűrni a kíváncsiságomat, amelyet csak fokozott a víz mélyéről áradó egyre hangosabb ének. Csalogattak a dallamok, engem szólongattak, azt akarták, hogy elengedjem a medence peremét, s kövessem hívó szavukat. A szüleim hiába okítottak oly sokszor, hogy a tiltott szoba nem véletlen elzárt terület, mégsem bírtam elcsitítani magamban az ismeretlen iránti vonzalmat.

Engedtem a csábításnak. Eltávolodtam a medence falától, hagytam, hogy a hullámok magukkal ragadjanak. A fürdő közepén kötöttem ki. Alattam fények cikáztak, tetőtől talpig beterítettek. Egy mély lélegzetvétellel lebuktam a víz alá. A hangerő felerősödött, mégsem láttam, honnan érkeznek a dallamok. Mélyebbre úsztam az eredetüket kutatva. Segített a víz sodrása is, amely egyre vadabbul szippantott magába. Az örvény szinte bekebelezett. Minél mélyebbre jutottam, annál jobban erősödött a víznyomás. A testemre mázsás súly telepedett. A fülem kattogott, a fejem megsajdult, az oxigén pedig egyre gyorsabban fogyott.

Már ekkor sejtettem, ha ez így meg tovább, megfulladok. Próbáltam kikerülni az örvény gyomrából. Széles karcsapásokat tettem, a lábammal erősen rúgkapáltam. Mindhiába. Csapdába kerültem. Igyekeztem a fejemet kitisztítani az idegen hangoktól, melyek minduntalan visszakúsztak elmémbe, de legnagyobb kétségbeesésemre ezzel nem értem el semmit. A víz továbbra is fogságban tartott.

Ekkor a távolból, a felszín irányából egy hangfoszlány jutott el hozzám. Először azt hittem, csak képzelődöm, aztán amikor a nevemen szólított, ráeszméltem: valaki tényleg engem hív.

– Cylia! Ne figyelj a hangokra! Megbolondítanak!

Addigra már én is rájöttem, hogy a mélyről áradó dallamok a vesztemet akarják, mégsem tudtam ellenük védekezni, a vízsodrás nem engedett. A testemet vasmarokként kényszerítette maradásra.

– Segíts! – kiáltottam, de ezzel csak azt értem el, hogy még több levegőt veszítettem.

Csobbanásra lettem figyelmes. A felszínen tartózkodó alak bevetette magát a medencébe, és utánam úszott. A sodrás miatt gyorsan közeledett felém. Minél közelebb ért hozzám, annál könnyebben tudtam kivenni karcsú körvonalait. Hosszú ujjai a vizet szelték. Az arcát eltorzította a félelem, sötét szeme megtelt aggodalommal. Fekete haja az arcába csapódott, táncot járt körülötte. A zavaros kép ellenére is felismertem őt: Solo volt az, a bátyám.

Csupán pár méter választott el minket egymástól, amikor a látásom elhomályosult. Már semmire sem reagáltam. Az üresség egyre erősebben pulzált az ereimben, arra biztatott, hogy adjam át magam az örök semminek. A tüdőmből kiszökött minden oxigén. Figyeltem, ahogyan a levegőbuborékok a felszín felé igyekeznek, aztán összegörnyedtem, és elsötétült a világ.

Verejtéktől csatakosan tértem magamhoz. Úgy kapkodtam levegő után, mintha még mindig a víz fogságában vergődnék, s bármelyik pillanatban megfulladhatnék. Igyekeztem csitítani a légzésemet, s arra gondolni, hogy ami az imént történt, nem valóság volt, csupán egy rossz álom. Bátyám kétségbeesett arca még mindig előttem lebegett. Semmi kétség nem fért hozzá: féltett engem, és ki akart menteni szorult helyzetemből, még akkor is, ha ezzel a saját életét kockáztatta.

Egyre gyakrabban fordult elő, hogy egyes álmaimról kiderült, az emlékeim részét képezik. Eltűnődtem azon, vajon a mostani álmomnak mi lehet az értelme. Lehetséges, hogy a múltamban ez is megtörtént egyszer, valamelyik elfeledett emlékképem lenne?

A kérdések megválaszolásához először össze kellett szednem magamat. Kinyújtózkodtam hát az ágyamon, megropogtattam elgémberedett végtagjaimat. Felpillantottam az ablakra, ahonnét a hold tekintett be rám. Kíváncsian fordította felém sápadt arcát, mintha azt vizsgálná, miért gyötörnek még a mai napig rémálmok. Fénye beterítette a szobámat, talán ezzel akarta elűzni zavaros gondolataimat.

Az új szobámat össze sem lehetett hasonlítani a dáliai palota fényűző lakrészével. Jelenlegi lakosztályom a Hitetlenek Birodalmának fővárosában, Nasgarban helyezkedett el, egy égbe nyúló torony legmagasabb szintjén. A szoba a fekete és a lila szín átmeneteibe vegyült. Mindig borús hangulat fogott el, akárhányszor rátekintettem a falakra. Bútor gyanánt egy szürke fésülködőasztal, egy visszafogott állólámpa, egy régimódi szekrény és egy nyikorgó, ugyanakkor kényelmes ágy szolgált. A nyomasztó hangulatot megtörte a két méter átmérőjű hajóablak, amin keresztül mindig éles szögben tört be a fény.

Kinéztem az ablakon, ahonnan tökéletes panoráma tárult a fővárosra. A füstbe vesző épületek közel sem nyújtottak olyan lélegzetelállító látványt, mint a szülővárosom. A hitetlenek kerülték a pompa mindenféle megnyilvánulását, ezért dísztelen üvegtornyokat emeltek a kopár, sivatagos vidéken. A házak azt az érzetet keltették, mintha versengenének egymással: egyik magasabb volt, mint a másik, sőt, egyesek tetejét nem is láthattam a szmogos levegőtől.

Elmerengve figyeltem az otthonukba igyekvő embereket. Lámpák gyúltak az utcákon, az üvegtornyok ablakai sziporkáztak a fényben. A hitetlenek energia híján az elektromosság használatához folyamodtak: eszerint alakították ki a birodalomban a világítást, a közlekedési eszközöket és lényegében mindent, amivel az istenek hatalmát helyettesíteni lehetett. Emiatt talán nem sokban különbözött a Hitetlenek Birodalma a Földön megtapasztaltaktól. Sínek hálózták be az egész birodalmat, ezek számítottak az ország erezetének, rajta gőzmozdonyhoz hasonlító oskilátorgépezetek szállítottak rakományt egyik városból a másikba. A hitetlenek olykor lovakat is igénybe vettek a kisebb távolságok átszeléséhez.

Felkapcsoltam a lámpát, majd a fésülködőasztalhoz léptem, hogy rendbe tegyem magamat. A tükörképem nem tűnt kipihentnek. Barna szemem karikás volt a kialvatlanságtól, a hajam, akár a szénakazal.

A hitetleneknél töltött napok nem gyakoroltak rám túl jó hatást. Ugyan felvállaltam, hogy elhagyom a Kegyelem Földjét az otthoniak védelméért, de ez mit sem változtatott a tényen, miszerint egy ellenséges országban kell megállnom a helyemet. Bátyám a fertőzés hatását a mai napig fenntartotta rajtam, nem engedett szabad kezet nekem. A jelenléte megfertőzött, és ha nem figyeltem eléggé, kedve szerint irányított.

Ezúttal is észnél kellett lennem. A vacsorákat mindig együtt költöttük el, ez a nap sem volt kivétel. A közelsége miatt oda kellett figyelnem, mit gondolok, vagy mit teszek.

– Gyerünk, Cylia, szedd össze magad!

Megpaskoltam az arcomat, majd felkentem rá egy leheletnyi sminket. A hajamat kontyba fogtam, és hagytam, hogy néhány rakoncátlan tincs kiszabaduljon belőle. Magamra öltöttem egy egyszerű, de csinos, nyakba kötős nyári ruhát, aztán már készen is álltam a vacsorára.

Kiléptem a szobám ajtaján, majd bekopogtam a szomszédba. Bátyám szobája közvetlenül az enyém mellett helyezkedett el. Lenyomtam a kilincset, de a szoba zárva volt. Ezek szerint Solo az étkezőben várt rám.

Elindultam a lépcsőn. Az emeletek közt rendelkezésre állt egy utazóakna is, ezzel lehetett a leggyorsabban elérni a különböző szinteket. Szívesebben lépcsőztem, mert az aknába lépve a szabadesés gyorsaságával száguldott az ember, s ettől mindig felfordult a gyomrom.

Az ötödik emeletre érve isteni illatok szálltak felém. A konyhában már nagyban zajlott a sütés-főzés. Az étkezőben rögtön észrevettem a bátyámat. Tenyerével a hajóablaknak támaszkodott, az alattunk elterülő várost figyelte. A kinti fények árnyalatokat világosítottak sötét tincsein. Az arca nyugodtnak, békésnek tűnt.

– Húgocskám! – szólított meg, amint felismerte lépteim neszét. Nem nézett rám, továbbra is a tájat szemlélte. – Csak nem elnyomott az álom a délutáni sétánk után? Nem feleltél a kopogásomra.

– Elbóbiskoltam… és rosszat álmodtam.

Felém fordult, sötét szeme vizslatóan rám szegeződött. Átható tekintetétől az az érzésem támadt, mintha a gondolataimban olvasna.

– Akkor még jó, hogy itt vagyok veled, és elűzhetem ezeket a csúf képzeteket. Gyere! – Az étkezőasztalhoz lépett, kihúzta nekem a széket. – Egy finom vacsora majd felvidít.

Helyet foglaltam.

Megsimította a vállamat. Solo nem volt az a lelkizős típus, ő inkább apró érintésekkel fejezte ki a törődését. Halványan elmosolyodott, majd leült velem szemben.

Mintegy vezényszóra, megjelent a konyhai népség, hogy felszolgálják a gőzölgő levest. A konyhásnők és a pincérek mindvégig lelkesen sürögtek-forogtak körülöttünk. Solót a kezdetektől fogva magasabb kasztba tartozóként kezelték, nem csoda, hiszen ő volt az a személy, aki évekkel ezelőtt megálmodta a Hitetlenek Birodalmát. Követői viselkedéséből áradt, hogy egyszerre félik és tisztelik őt. Engem elfogadtak, mint Solo húgát, azonban a tekintetükből sütött, hogy bármit teszek, kívülálló maradok a szemükben.

Amint elém tették a vacsorámat, bele is kezdtem. A leves kellőképpen felmelegített, és meghozta a bátorságomat, hogy olyan kérdéseket tegyek fel, amiket eddig nem mertem.

– Bátyám, ha nem bánod, szeretnék veled beszélni valamiről…

Solo nem szeretett étkezés közben társalogni, viszont a mai nap jó kedvében találtam, ezért szakított e szokásával. A kezével intett, hogy folytassam.

Nagy levegőt vettem.

– Már hetek teltek el azóta, hogy a Hitetlenek Birodalmába hoztál. Szaladnak a napok, mégis úgy érzem, hogy nem ismertelek ki, ahogyan a téged körülvevő világot sem.

– Miért mondod ezt? – kérdezte egyszerűen.

Egy pillanatra elbizonytalanodtam.

– Szeretnék többet megtudni rólad. Szeretném, ha megosztanád velem a jelened és a múltad részleteit.

Megtörölte a száját egy szalvétával. A tekintetünk találkozott. Sötét szeme titokzatosan csillogott. Ajka szélén megjelent egy apró mosoly, mintha szórakoztatná a felvetésem.

– Úgy vélem, a birtokodban van minden információ, amit tudnod kell rólam.

Nyeltem egyet.

– Elfelejted, hogy az amnéziám miatt a legtöbb emlékem kitörlődött. Ezért is kérem, hogy avass be kicsit a magánéletedbe.

– Miért akarod annyira beleásni magadat a dolgaimba?

– Mert csak akkor szerethetlek igazán, ha megismerem minden oldaladat. Ha nem mutatod meg azt, amilyen valójában vagy, az olyan, mintha egy idegent szeretnék.

Azt hittem, ezzel kihúzom a gyufát, ám ehelyett felkacagott.

– Az én csökönyös kishúgom… Amnézia ide vagy oda, a természeted nem változott. A kíváncsiságod és az akaratosságod fog egyszer a sírba vinni. Rendben. Legyen gyereknap. Mit szeretnél tudni rólam?

Egy pillanatra elnémultam. Össze kellett szednem a gondolataimat.

– A mai álmom nem hagy nyugodni. Dáliában jártam, a palotában. Mond neked valamit az, hogy tiltott szoba?

Figyelemmel kísértem arcának minden rezdülését. Csalódnom kellett, ha arra számítottam, hogy a szavaimmal kiugraszthatom a nyulat a bokorból. Solo arcáról semmit sem tudtam leolvasni.

– Megeshet – felelte. – Folytasd!

– Ha ismered, akkor tudnod kell, hogy a tiltott szoba egy fürdő. Az álmomban ebben a fürdőben úszkáltam. A víz mélyéről dallamok érkeztek, magukkal csalogattak a víz alá, és majdnem megfulladtam. Te utánam ugrottál. Meg akartál menteni. Többre nem emlékszem, mert felébredtem.

Solo összekulcsolta ujjait az álla alatt.

– Pontosan mire is szeretnél kilyukadni?

– Azt szeretném tudni, hogy az álmom megtörtént-e a valóságban.

– Nézd, Cylia – kezdte, miközben egy percre sem szakította meg a szemkontaktust. – A tiltott szoba, ahogyan a nevében is szerepel, egy olyan helyiség, ahova a teljes jogú családtagokon kívül nem engednek be senkit. A szoba a múlt szörnyűségeit őrzi. Jobb is, ha ezek a titkok a falak mögött maradnak, örökre bezárva. Bár nem tagadom: ahogyan a család többi tagja, úgy évekkel ezelőtt egyszer mi is besurrantunk a fürdőbe. Igaz, ez a látogatás nem lehetett több néhány percnél, de megeshet, hogy az élmény mély nyomot hagyott benned.

– Ezek szerint a fürdőbe csak benéztünk? Nem is fürödtünk?

Solo megcsóválta a fejét.

– Oly rég volt már, hogy a részletek a múltba vesznek.

– Pedig az álmomból tisztán emlékszem, hogy fürdőztem. Ahogyan arra is, hogy fuldokoltam, te pedig megpróbáltál megmenteni.

– Fantáziadús álom. Mióta hiszel inkább az álmodnak, mint a valóságnak?

– Amióta nem emlékszem a múltamra.

– Értem – felelte némi éllel a hangjában. – Ezek szerint megkérdőjelezed a szavamat?

Túllőttem a célon. Nem akartam, hogy Solo azon kapjon, hogy kételkedek benne. Szóra nyitottam a számat, helyesbíteni szerettem volna, de ő megelőzött.

– Kishúgom, a kíváncsiság és a bizalmatlanság rossz tanácsadók, melyeknek csak a leggyengébbek engedelmeskednek. Ugye te nem akarsz a gyengék közé tartozni? – Kérdésére gyorsan megráztam a fejemet. Solo bólintott egyet, majd folytatta. – Sose feledd, hogy kik az ellenségeid, és kik a barátaid. A bátyád vagyok, bennem bátran megbízhatsz. A te oldaladon állok. Éppen ezért ne merészelj kételkedni bennem!

Higgy nekem!

A fejem megsajdult. Felszisszenve a halántékomhoz kaptam, körkörösen masszírozni kezdtem. Keservesen Solóra pillantottam, sötét tekintete a lelkemig hatolt. Szemében nem láttam mást, csak birtoklási vágyat. Magáénak akart tudni, hogy irányíthasson az utolsó lélegzetvételemig.

A fertőzés hatásai erősödtek. Elmosódott előttem az étkező. Az egyedüli fényes, energiával teli pont a bátyám volt. Alakja úgy ragyogott, akár a csillagok az esti égbolton.

Olyan csodás jelenség! Miért is kételkedem benne? Tiszta bolond vagyok!

– Sosem vonnálak kérdőre – suttogtam kótyagos fejjel. – Te vagy a legfontosabb számomra.

Solo kedvesen elmosolyodott.

– Nekem pedig te, húgocskám.

Egy csettintésre kitisztult a látásom. A fejfájásom ugyan nem szűnt meg, mégis újból láttam magam előtt a szoba részleteit: a növénymintás tapétát, a diófa parkettát, a sötét étkezőasztalt. Még azt is érzékeltem, amint a pincérek elveszik előlünk a tányérokat, és felszolgálják a második fogást. Úgy éreztem magam, mintha a saját testem börtönébe estem volna. Solo irányítása alatt álltam. A játékszerévé akart tenni, be akart férkőzni a gondolataim közé, ha pedig nem úgy táncoltam, ahogyan ő fütyült, akkor megvont a szabad akaratomtól.

– Ne haragudj, ha félreérthetően fogalmaztam – szólaltam meg óvatosan. – Te is tudod, milyen vagyok. Sokszor fecsegek mindenféle butaságot, amit nem is gondolok komolyan. Emiatt nézd el, kérlek, az ostobaságomat.

Solo elgondolkozva végighúzta ujját az ajkán. Fejét oldalra billentette, mintha tanulmányozna.

– Sokat kell még tanulnod a bizalomról, Cylia. Legfőképpen azt, hogy kibe fektesd, és kibe ne. Példaként hoznám föl a társadat, Keint. Ő árult el bennünket. Az első perctől fogva hazudott neked ahelyett, hogy felfedte volna előtted a legnagyobb bűnét. Benne keresd az ellenséget, ne bennem!

Kein neve hallatán összeszorult a gyomrom. Ezek után hozzá sem bírtam nyúlni az ínycsiklandozó fogásokhoz.

Nem szívesen gondoltam a társamra. Mióta rájöttem a hazugságára, csak az járt a fejemben, hogy elárult engem. Számtalan lehetősége lett volna megvallani nekem a bűnét, ő mégsem tette.

Nem akartam újból látni, pedig megtehettem volna. A hitetlenek velem együtt őt is Nasgarba hozták. Nem ártottak neki, hiszen azzal engem is megsebeztek volna, azonkívül én sem szerettem volna, ha Keinnak rossz sora lenne. Bátyám figyelemmel volt rám, ezért egy külön lakosztályt alakíttatott ki a részére a harmadik emeleten. Nem tiltott el tőle, magától is tudta, hogy önszántamból nem mennék be hozzá. Sosem sétáltam le az ő szintjére, mert attól tartottam, hogy ha újból szembe találom vele magamat, akkor elgyengülök, és hinni fogok neki.

– Igazad van – válaszoltam rekedten. – Kein hazudott nekem. Eltitkolta előlem gyilkos természetét, ahelyett, hogy a szemembe mondta volna az igazságot. Ha ellenséget akarok magamnak, kézenfekvő, hogy ő az.

Bátyám szeme elégedetten csillogott. Pontosan ezt akarta hallani. Rögtön érzékeltem, amint láthatatlan béklyóját meglazítja rajtam. Végre a fejfájásom is elmúlt. Reszketegen szívtam be a levegőt.

– Egy dolgot azonban árulj el nekem, bátyám. – Ezúttal igyekeztem visszafogottabban fogalmazni, nehogy megint felbőszítsem. – A felkelés napján mi késztette Keint arra, hogy ellened forduljon?

Nem hagyott nyugodni a tény, miszerint a két hű barát csupán nézetbéli különbségek miatt esett egymásnak. Kellett valamilyen magyarázatnak lennie, amiért a kapcsolatuk tragikus fordulatot vett.

Solo megnyalta a szája szélét.

– Mi ketten olyanok voltunk, mint a mágnes két oldala. Egy tőről származtunk, ellentétes világnézettel. Kedveltük egymást, de sohasem érthettük meg a másik gondolkozását. Keint a hagyomány éltette. Engem a változás. Míg én egy egészen új eszme kialakítását tűztem ki célomként, addig ő egy elavult, régi rendszert akart mindenáron életben tartani. Ez vezetett az összecsapásunkhoz. A csata végkimenetelét pedig már te is tudod.

– Hogy lehetséges, hogy visszatértél, ha Kein halálos sebet ejtett rajtad?

Solót nem érte váratlanul a kérdésem, sőt mintha csak erre várt volna. Hátradőlt a székben. Már ő sem foglalkozott többet a vacsorával. A szája szegletében mindvégig ott maradt a halvány mosoly.

– Azon a baljós napon a testem megszűnt létezni. A lelkem viszont elég erős volt ahhoz, hogy ne szálljon át a túlvilágra. Csakhogy egy test nélküli lélek önmagában cselekvésképtelen. A visszatéréshez szükségem volt egy gazdatestre.

– Így jött a képbe William Vallisneria? – kérdeztem összeszorult torokkal. Bátyám kurtán bólintott.

Will a királyi család leszármazottja volt, aki valójában sohasem akart közel kerülni a Vallisneria-vérvonalhoz. Boldogan élt családtagjaival Olaszországban mindaddig, amíg a hitetlenek el nem rabolták.

– Nélküle nem lehetnék itt – felelte. – Az ő testi adottságai tökéletesen megfelelnek ahhoz, hogy a hordozóm legyen.

A „hordozó” szót olyan nyomatékkal ejtette ki, hogy attól megfagyott ereimben a vér. Legszívesebben felálltam volna, és azon nyomban kirohantam volna a szobából. Mégsem tettem. Nyugalmat erőltettem magamra. Ahhoz már nem volt elég bátorságom, hogy Will külsejéről faggassam, mely pontosan olyan volt, mint Solóé. A bizalmas kérdések feltevéséhez még szorosabb kapcsolatot kell kialakítanom a bátyámmal.

– Mi történt Will-lel azok után, hogy megszálltad?

Solo eltűnődve vizslatott.

– Ha arra vagy kíváncsi, hogy a lelke épségben van-e, akkor a válaszom, igen. Úgy képzeld el, mintha egy testen két lélek osztozkodna. William lelke ott van az enyém mellett, viszont a teste nekem engedelmeskedik.

Elszörnyedtem a hallottaktól. Ezek szerint a bátyám olyan, mint egy parazita. Más testébe költözik bele, és kedve szerint irányítja a cselekedeteit. De hiszen ez még rosszabb, mint a fertőzés! Will egy percre sem szabadulhat a bátyámtól!

– Tán zavar? – kérdezte metsző tekintettel.

Pókerarcot öltöttem magamra.

– Örülök, hogy Willnek köszönhetően visszatértél hozzám, bátyám! Nélküle nem lehetnénk együtt. Csupán az érdekelne, hogy ez az állapot végleges-e. Will valaha vissza fogja kapni a teste fölötti irányítást?

Solo kinyújtózkodott. Hosszú ujjait az asztalra helyezte, feltolta magát, és pimaszul elmosolyodott.

– Ha rajtam múlik, akkor biztosan nem.

A szám döbbenten elnyílt.

Ekkor kopogtak az ajtón, majd határozott léptekkel bemasírozott rajta egy küldönc. A sármellékiek jellegzetes vörös, buggyos ujjú ingét és bő szabású nadrágját viselte. Összecsapta a bokáit, és tisztelgett.

– Nagyságos uram! Szeretném emlékeztetni, hogy hamarosan meg kell jelennie az ülésteremben.

Bátyám hétköznap esténként megbeszélést tartott a hitetlen vezetőkkel, legfőképp Remonddal. A nap zárásaként mindig időt kerítettek a fontosabb ügyek megtárgyalására. A kötelesség ma is elszólította, pedig még annyi kérdésem lett volna hozzá!

– Köszönöm. Máris megyek, de előtte még befejezzük a beszélgetést a húgommal. – Intett a kezével, azonban a küldönc nem hagyta annyiban a dolgot.

– Az északkeleti városrész ügye nem tűr halasztást.

A hanghordozásra ökölbe szorultak bátyám ujjai.

– Tisztában vagyok az ügy fontosságával. Mint látod, éppen a vacsorámat szeretném befejezni. Miután végeztem, csatlakozni fogok a gyűléshez.

– Remond Garanium főméltóságos kéreti önt az ülésterembe – vágott a szavába a kis ember. Alacsonyabb kasztba tartozott, mint mi, érdekes módon mégsem hunyászkodott meg. – Arra kért, hogy azonnal hívjam önt. Kérem, legyen kedves befáradni a tárgyalóba!

Solo dühödten az asztalra csapott. A hangos zörejtől összerezzentem.

– Mint azt már mondtam, azonnal megyek. Távozhatsz!

Az apró alak megrökönyödött, nem mert ellentmondani. Korábbi határozott viselkedése hamar a visszájára fordult. Úgy rohant el, mintha tűzzel kergetnék.

Furcsálltam Solo kifakadását. Általában higgadtan viselkedett, erről árulkodott magabiztos testtartása, kecses mozgása. Most mégis bosszúsan fújtatott, mint aki menten felrobban. Vajon mi lehet az a halaszthatatlan ügy, ami ennyire felzaklatta? Mégis mi történhet az északkeleti városrészben?

Solo felfigyelt tanácstalanságomra. Igyekezett visszafojtani mérgelődését. Vonásai ellágyultak, kedves mosolyt intézett felém, és úgy tett, mintha az imént nem történt volna semmi.

– Ne haragudj, húgocskám! Szólít a kötelesség. Ha nem bánod, majd legközelebb folytatjuk a beszélgetést.

– Menj nyugodtan – feleltem rekedt hangon.

Rögvest asztalt bontott, aztán jó éjszakát kívánt. Amilyen gyorsan eltűnt, úgy illant el a reményem, hogy rájöjjek, mi az, amit elhallgat előlem.

Kettő

Cylia

Feldúltan tértem vissza a szobámba. Egy percre sem tudtam megnyugodni. Arra számítottam, hogy ha szóra bírom a bátyámat, akkor végre megtörhet a jég, és felfedi előttem a valódi személyiségét. Ehhez képest még arra sem voltam képes, hogy megértsem Solo viselkedését.

Az este folyamán egyik mérgező gondolatom kergette a másikat. Álmatlanul vergődtem az ágyamban, aztán amikor mégiscsak sikerült megnyugodnom és elszenderülnöm, újból lejátszódtak előttem a tiltott szoba rémképei.

Ugyanazzal a részletességgel zajlottak az események, ahogyan korábban. Megint csak magával ragadott az ősi szoba varázsa, az ódon falak beszédes némasága, a víz csábító látványa. A medencébe ereszkedve a fülembe kúszó énekeket már képtelen voltam elhessegetni, rabbá tettek, uralták minden mozdulatomat. Fel sem fogtam, de egy szempillantás alatt összeborultak fölöttem a hullámok. Összepréselt a rettentő víznyomás, a mélybe rántott, s már nem volt semmi, ami megvédhetett volna a rám váró borzalmas végtől.

Mikor reggel végre magamhoz tértem, szemernyi kétségem sem maradt afelől, hogy valami nincs rendben az álmaimmal. De nem csak azokkal! A bátyámmal és ezzel az istenverte várossal sem. Valami baljós végzetesség vett körbe mindannyiunkat. Az a szörnyű érzet gyötört, hogy még korántsem tudom, mi lappanghat a háttérben. Tartottam tőle, hogy hamarosan olyan titkokra jöhetek rá, amik az egész életemet fenekestül felforgatják.

Hirtelen Sophie jutott eszembe. A barátnőm mindig komolyan vette az álmaimat. Ő arra biztatott, hogy osszam meg vele még a legdurvább rémálmokat is. Baráti beszélgetéseink oldották bennem a feszültséget, és segítettek megérteni az érzéseimet. Szinte láttam magam előtt Sophie mosolygó arcát, miközben a következőket mondja:

– Ne félj a dolgok után menni, Cyl! Ha az igazságot keresed, derítsd ki te magad!

Így fogok tenni!

A vacsora során a küldönc rátartisága és Solo furcsa viselkedése felcsigázta a kíváncsiságomat. Az északkeleti városrész említése túlságosan heves reakciót váltott ki a bátyámból, ezért úgy véltem, ott valami fontos dolognak kell lennie.

Nasgar felépítése egyáltalán nem volt bonyolult. A város négy nagyobb részre és egy határsávra tagolódott. A hitetlenek társadalmában négy nemzetiség és négy kaszt különült el, eszerint lakták a különböző negyedeket. A kasztrendszer tetején a hitszegők álltak, akik a Kegyelem Földjéről vándoroltak el a hitetlen eszméket éltetve. A bátyám a hitszegők közé tartozott, ezért vele én is Nasgar északi szegletében éltem a felhőkarcolók közt.

A kasztrendszer második lépcsőjét a homokurak foglalták el, akik több száz éve lakták az ország zord, sivatagos vidékeit. A homok elől védekező, harcias nemzet egy része a főváros déli részén telepedett le. Sátrakban, jurtákban éltek. Olykor ugyan adódott konfliktus a két nemzet eltérő vérmérséklete miatt, azonban a hasonló mentalitás összekovácsolta őket. Egyikük sem tisztelt semmiféle istent, a maguk urai voltak. A homokurak jeleskedtek a vadászatban, a rejtőzködésben, a harcban. Jó kereskedők voltak. A legtöbb nasgari élelmiszerboltot is ők üzemeltették, és kitartásuknak hála hamar felvirágoztatták a helyi kereskedelmet.

A sármellékiek tartoztak a harmadik kasztba. Ők a vörös agyagos talajú erdők tanulatlan lakói voltak, ahol az eső fogalmát aligha ismerték. Többségük az ország fejletlen részén élt, Piriny vagy Kaore városban, de közülük akadtak olyanok is, akik felköltöztek Nasgar nyugaton fekvő kunyhóiba. A sármellékiek a megélhetés érdekében különböző háztartásokba szegődtek inasnak, dajkának, szolgálónak.

A legalacsonyabb kasztba a testnélkülieket sorolták. Bujdosó nemzet lévén csak nagyon ritkán lehetett velük találkozni. A Hitetlenek Birodalmának vadregényes peremterületein éltek. Zárkózott és távolságtartó viselkedésük leginkább azért alakult ki, mert a testüket kelések fedték, amit sokan szégyelltek. Akadtak köztük olyanok is, akik képesek voltak láthatatlanná válni – őket tartották a legveszélyesebbnek. E csoport rossz szándékú tagjai sajnos javarészt felköltöztek Nasgar keleti városrészébe, ahol a tolvajlás művészetének hódoltak. A keleti régió emiatt veszélyes környéknek számított.

A testnélküliek és a hitszegők régiója közt fekvő északkeleti határsávot tartották a legtitokzatosabbnak mind közül. Ez Nasgar legrégebbi területe volt, ahol száz évvel ezelőtt más népek éltek, mára azonban a főváros legkietlenebb területévé vált. A hitetlen vezetők kerülték még a régió említését is, a lakosok pedig inkább máshol telepedtek le, mintsem a közelében legyenek a szellemjárta vidéknek.

Kipattantam az ágyból, és öltözködni kezdtem.

A reggeli órák voltak azon ritka időszakok egyike, amikor egyedül lehetettem. Délelőtt Solo tárgyalásokon vett részt, és csak a délután folyamán hívatott magához, hogy együtt ebédeljünk, aztán pedig közösen elintézzünk kisebb-nagyobb ügyeket a város különböző pontjain. Amíg lefoglalták a teendői, addig reggelizhettem, pihenhettem, szabadon járhattam-kelhettem.

Amint rendbe szedtem magamat, felkaptam egy kapucnis felsőt, ezzel takarva az arcomat. Nem szerettem volna, hogy felismerjenek az utcán, vagy éppenséggel pletykákat terjesszenek rólam a lakosok. A ruhafogasról leakasztottam a bőrtáskámat, melybe mindig a legfontosabb holmikat pakoltam: egy kést, egy tükröt, egy palack vizet meg némi fizetőeszközt. Végül belebújtam elnyűtt sportcipőmbe, és az ajtóhoz osontam.

Senki sem járt a folyosón. Becsuktam magam mögött az ajtót, azután a lépcső irányába eredtem. Ahelyett, hogy leszökdécseltem volna a fokokon, inkább a falhoz lapultam, a lehető legkisebb feltűnést keltve suhantam egyre lejjebb és lejjebb. Bíztam benne, hogy nem futok össze egyetlenegy sármelléki házvezetővel sem, aki esetleg beköphetne Solónak.

A harmadik emeleten egy pillanatra megtorpantam. Kein lakosztályába egy szárnyas kapu vezetett. A szívem nagyot dobbant a szürkére festett bejárati ajtó láttán. A lelkiismeretem azt súgta, nyissak be. Ledöbbentem a rám törő sóvárgástól. Borzasztóan hiányzott Kein. Jobban, mint ahogyan azt gondoltam.

Hazugsága alapjaiban rengette meg a belé vetett bizalmamat. Bárcsak megosztotta volna velem a fájdalmas igazságot! Ha őszinte lett volna hozzám, minden másképp alakul. De így nem maradt más, csupán a fájdalmas távolságtartás.

Elfordítottam a tekintetem, ajkamat összeszorítottam, nehogy felkiáltsak elkeseredettségemben. Nem! Nem fogok benyitni. Amit tett, az megbocsáthatatlan! A sebeim pedig még túl frissek. Nem akarom őket újból felszakítani.

Továbbindultam. Minél gyorsabban a hátam mögött akartam hagyni a harmadik emeletet és vele együtt a társamat. Pár perccel később már a főváros macskaköves utcáit koptattam. Testemet átjárta a borzongás. A hidegrázás eszembe juttatta, hogy még mindig a fertőzés hatása alatt állok. Igyekeztem elterelni gondolataimat a kínzó izomrángatózásról.

A poros útra összpontosítottam, legalább ezzel elvontam a figyelmemet. Nasgarban úgysem akadt sok látnivaló. A pusztán elterülő városban a nap mindig őrjítő szögben sütött, fák híján pedig kevés zug szolgálhatott búvóhelyként a sugarak elől. A több száz méter magas felhőkarcolók szorosan egymásra épültek, lélegzetet se hagytak maguk közt. Az épületek ugyanabból a típusmintából készültek. Mindenhova ugyanazokat a nyílászárókat szerelték, és mindenhol ugyanazokat az építőanyagokat használták fel. A boltok és üzletek is ugyanúgy néztek ki – maximum a cégér változott a homlokzatokon. Frusztrálóan hatottak a szürke épületek. Még sosem láttam színes felületeket, csak egyszínű, csupasz falakat. Az építők nem tartották túl sokra a szépséget és eleganciát, inkább arra törekedtek, hogy minél több épületet bezsúfoljanak a lehető legkisebb helyre.

Az utcák elhelyezkedése kiszámítható volt. A legmagasabb központi felhőkarcolóhoz, ahol a bátyámmal együtt éltünk, vezetett minden út, ide torkolltak a sínek, ide futottak be a vasúti járatok, és itt zajlottak a legnagyobb adásvételek. Ez a pont számított a város legsűrűbben lakott, leginkább beépített területének.

Szerencsére kora reggelente a város békés volt, csak néhány ember lézengett az utakon. Letértem a főútról, és besétáltam az egyik mellékutcába, amely később egy szűk sikátorba torkollt. Itt a házak olyan közel helyezkedtek el, hogy a karomat kinyújtva megérinthettem volna a szomszédos falakat. Az épületek elsötétített ablakaiból a saját képmásom tekintett vissza rám.

A felhőkarcolókon túl már megpillantottam a város északkeleti határ részét. Körülbelül húsz perc séta választott el a lakatlan negyedtől, az időm viszont fogyott. Sétatempóban nem értem volna vissza ebéd előtt a lakrészembe, futva pedig hamar kimerülök. Ezért inkább más megoldás mellett döntöttem. A szemközti utcát egy oskilátorállomás keresztezte. Úgy gondoltam, ha jegyet váltok az éppen befutó szerelvényre, és megteszek vele egy megállót, azzal időt spórolhatok. Beléptem az állomás területére.

– Kisasszony! – szólítottam meg a peronon álldogáló egyik vasutast. – Tudna nekem segíteni? Szeretnék elutazni…

A kalapos lány – nálam néhány évvel lehetett idősebb – szembefordult velem. A szája folyamatosan járt rágózás közben.

– Ez az első alkalom, hogy az oskilátorral közlekedik? – jött az unott, begyakorlott kérdés.

Bólintottam.

Nem csigáztam fel az érdeklődését; a kezével intett, hogy kövessem. A vasúti társaság címerével ellátott asztalhoz vezetett, melyen üres fiolák és steril tűk sorakoztak. Összeugrott a gyomrom az orvosi felszerelések láttán.

– Az oskilátor csak akkor áll meg a megállókban, ha az utasok vagy a csomagküldők a vérüket adják – magyarázta a gépezet működését. – Az utasok véréből kiolvasható az úti cél, ezzel elkerülhető a felesleges fel-vagy leszállás iránti igény jelzése. Ugye bírja a vért?

Nyeltem egyet.

– Persze.

– Rendben, akkor kérem, nyújtsa a karját!

Bizonytalanul álldogáltam, egy lépést sem tettem felé.

– Mennyi vérre lenne szükség?

A vasutas a szemét forgatta.

– Az attól függ, milyen messze szeretne utazni.

– Csak egy megállóról lenne szó…

Egyből keresztüllátott rajtam. Rájött, hogy az északkeleti városrészhez tartok. Összehúzta a szemét.

– Akkor bőven elegendő, ha az ujjbegyét megszúrja egy tűvel. – Kesztyűs kezével intett. Bizonytalanul átvettem a felém nyújtott tűt és az üvegcsét. – A lecsurranó vért folyassa a fiolába! Utána kérem vissza, hogy analizálhassam a vérgyűjtővel.

Nem akartam sokáig húzni az időt. Gyorsan elvégeztem a szükséges vérvételt, majd visszaadtam a vércseppekkel töltött fiolát. Eltávolodtam a lánytól, hogy véletlenül se kérdezősködhessen az utazásom célja felől. Behelyezte a fiolát az asztal melletti vérgyűjtő dobozba, megrázogatta, mire a gép kiírta a pontos menetidőt és a fizetendő összeget.

– Kellemes utazást kívánunk! – adta át a jegyet, miután megkapta a pénzt.

– Köszönöm!

Azzal már siettem is a vonathoz.

Felpattantam rá. Az ablakból óvatosan kikukucskáltam, hátha a lány még engem figyel, de szerencsére felém sem nézett. Lefoglalta egy másik kérdezősködő utas. Megkönnyebbülten a falnak dőltem: túljutottam az első nehézségen.

A gépezet jelzést adott, aztán bezáródtak az ajtók. Hangos nyikorgással indultunk el a síneken.

A rövid út alatt mindvégig az egyre közeledő északkeleti lakatlan épületeket mustráltam. Közben bátyám szavai körül forogtak a gondolataim. Ő mesélte nekem, hogy Nasgart öt évvel ezelőtt nagyobb városnak tervezték, de mivel kevesebb ember telepedett le a fővárosban, mint amennyire számítottak, a hitszegők a város északi részét népesítették be. Eleinte az északkeleti részt is lakták, ám a hiányos infrastruktúra miatt hamar elnéptelenedett. A vonatállomások közül mégsem törölték a megállót. Ennek egyetlen oka volt: a raktárak. A városi zsúfoltság miatt a kietlen negyedben alakítottak ki tárolóhelyiségeket. Az elraktározott élelmiszerekhez, árukhoz és eszközökhöz csak az illetékes kereskedők férhettek hozzá.

Mindez hihetően hangzott, azonban a sötét épületeket szemlélve elfogott a kétkedés. A tegnapi vacsora során a bátyám túlságosan zaklatottnak tűnt. Ok nélkül nem lenne ideges. Az északkeleti városrésszel biztosan terveztek valamit, arról viszont fogalmam sem volt, mit. Lehetséges, hogy a várostervezésbe újból beveszik az elhanyagolt régiót?

Az út valóban nem tartott sokáig. Az oskilátor lassított, a vonat sípolt egyet, és pillanatokkal később befutottunk az északkeleti városrész megállójába, ahol rajtam kívül senki sem szállt le. Az utasok kíváncsi tekintettel figyeltek az ablakokból, ám szerencsére egyikük sem indult utánam, hogy kérdőre vonjon.

A vonat újabb sípszót hallatott, a kalauz jelzett, majd becsapódtak mögöttem az ajtók. Csak akkor néztem körbe, amikor az oskilátor ismét útjára indult, hogy hátrahagyja Nasgar városát.

Végre körbenézhettem. A gondozatlan északkeleti városrészt bekebelezték a növények: az utakat ellepték a cserjések, a házakat pedig beborította a borostyán. Néhány épület gyújtogatás martalékává vált; bennük megszenesedett ajtók, szétvagdosott linóleumok, megrongált bútorok fogadtak. A felhőkarcolók ablakait helyenként betörték. A pusztítás nyomait szemlélve meg kellett állapítanom magamban, hogy a vandál testnélküliek gyakori látogatói lehetnek a környéknek. A távolban fennmaradtak jó állapotú házak is, valószínűleg azok voltak a raktárak.

A zsebemből előhalásztam egy kézi tükröt. A hiedelem szerint a láthatatlan testnélkülieket csak tükör segítségével lehetett észrevenni. Tartottam tőle, hogy összefutok közülük eggyel, ezért inkább a tükörre hagyatkoztam – azonban nem látszott benne semmi más, csak az elhagyatott épületek.

A sínek mentén hosszú aszfaltút vezetett egyenesen a negyed szívéig. A központban egy parkot hoztak létre. Évekkel ezelőtt csodás látványt nyújthatott a burjánzó virágoskert, ahogyan a platánfákkal szegélyezett sétaútvonal is. Mostanra a park átláthatatlanná vált a megtelepedő szúrós vadrózsáktól és az embermagasságú gaztól. A levegőben a spórás növények kellemetlen szaga terjengett.

A park irányából mozgásra lettem figyelmes. Valaki járt ott. Az illető túlságosan alacsony volt ahhoz, hogy huligán legyen, inkább gyerekre hasonlított. Felkeltette a kíváncsiságomat. Óvatos, lassú léptekkel, háztól házig lapulva a park felé vettem az irányt.

Már az első lépéskor éreztem, hogy túl messze merészkedtem a bátyámtól. Az egész testemet rázta a hideg. Az ujjaim úgy lemerevedtek, hogy nehezen bírtam behajlítani őket. Hiába próbáltam elterelni a gondolataimat, alig sikerült az útra koncentrálni, de ha már eljutottam idáig, nem fordulhattam vissza. Sietősre vettem a lépteimet, közben olyan észrevétlenül haladtam, amennyire csak bírtam.

Meglepett a park terebélyessége. A vonatállomásról sokkal kisebbnek tűnt, de a közelébe érve nem láttam se elejét, se végét. A növények egymásra borultak, azonban az átszűrődő árnyékmozgásból úgy ítéltem meg, valami tényleg van odabent. Megszületett az elhatározás a fejemben: át kell verekednem magamat a szúrós növényeken.

A bőrtáskámból előhúzott késsel próbáltam átmetszeni magam a növénykerítésen. Hosszú percekbe telt, mire végre akkora nyílást ejtettem, amin átfértem. A fáradozás jutalma nem maradt el, mert amikor átjutottam a növényrengetegen, elállt a lélegzetem a látottaktól.

A szúrós bokrok csak a park szélét szegélyezték. A kert belseje rendezetten, már-már túlságosan pedánsan fogadott: kigazolták a gyomokat, fűmagot vetettek el, megnyírták a rózsabokrokat, és gallyazták a fákat. Helyenként virágágyásokat hoztak létre, köréjük gyümölcsfacsemetéket ültettek. Középen egy emeletes ház állt. A vandálok ide már nem tették be a lábukat, az épület épségben maradt. A fényes ablakokon keresztül észrevettem, hogy a ház lakott. Emberek sétáltak az alsó szinten, de ilyen távolságból nem láthattam rá, mivel foglalatoskodnak. Az udvaron gyerekek játszottak. Összesen harmincötöt számoltam össze, köztük a legfiatalabb olyan négyéves lehetett, míg a legidősebb velem egykorúnak tűnt.

– Mit csinálsz ott? – kérdezte valaki a kert belsejéből.

Egy szőke, tízéves forma kislány bukkant fel nem messze a sövény mentén. Felém tartott. Szürke ruhát viselt, a nyakában kis, sárga pánttal.

A nyakban viselt ékszerek voltak az egyedüli holmik, amik a származásra utaltak. A sárga színt a homokurak viselték, a pirosat a sármellékiek, a hitszegők feketét, a testnélküliek pedig csak Nethel tudja, mit, mert őket nemigen nyílt alkalmunk látni. Talán nem is hordtak semmit.

A kislány túl gyorsan szaladt egy labdával a kezében, így időm sem lett volna visszabújni a sűrű növényzet takarásába.

– Mit csinálsz a bokrok között? – kérdezte újból.

Kapkodta a levegőt, az arca kipirult.

Hirtelenjében nem tudtam, mitévő legyek.

– Ne félj tőlem! – kezdtem óvatosan, nehogy elijesszem. – Csak eltévedtem…

– Egyike vagy a hírhozóknak? Most avattak fel?

Megráztam a fejem.

– Azért kérdezed, mert levelet vársz valakitől?

Egy másodpercig átható pillantással meredt rám, és csak akkor válaszolt, miután megértette, hogy fogalmam sincs, miről van szó.

– Nem, és nem is szeretnék levelet kapni. A hírek csak bajt hoznak ránk. Legutóbb Zoénál, a szobatársamnál jártak a hírhozók, azóta is mindennap sír, és ki sem akar jönni a szobájából. Több nevelőnek is be kellett hozzá menni, hogy megnyugtassák.

A kislány beszéd közben a vállát vonogatta. Testtartásából sütött: álmában sem szeretné, hogy köze legyen ezekhez a bizonyos emberekhez.

– Nem ismerek semmiféle hírhozót, és biztosíthatlak róla, hogy nincs közöm hozzájuk. Én Nasgar központjában lakom, a hitszegőknél. Véletlenül keveredtem ide.

Válaszom hallatán mintha kissé megkönnyebbült volna. Kezdeti bizalmatlanságát kíváncsiság váltotta fel.

– Ha nem tartozol közéjük, akkor te is egyike vagy az új gyerekeknek? A mai nap hoztak ide?

Szükségem volt egy percre, hogy átgondoljam a választ. Nem árulhattam el túl sok információt magamról. Ki tudja, kinek adná tovább a hallottakat.

– Az imént érkeztem a parkba, számomra még ismeretlen ez a hely. Új lány vagyok. Tudnál nekem segíteni, hogy eligazodjak? Mesélnél nekem kicsit arról, hogy hol vagyok pontosan, és ti mit csináltok itt?

A kislány bólintott egyet, arcára mosoly ült ki. Talán csak arra várt, hogy én legyek az új játszótársa. Leporolgatta a kezében tartott labdát, majd odadobta nekem. Szerencsére a fák takartak bennünket, ezért a központi épületből úgy tűnhetett, mintha két itt élő lány játszana egymással.

– Engem is Nasgarból hoztak ide, a déli városrészből – mondta, miután visszadobtam neki a labdát. – Nem szerettem ott élni, mert nem tudtam senkivel sem barátkozni. Arrafelé nem voltak játszóterek, nagyon unatkoztam. Mióta idehoztak, sok gyerekkel megismerkedtem, és akár órákig játszhatunk.

– Akkor ez egy nagyszerű hely lehet! – helyeseltem.

– Szeretek itt lenni, de a szüleim borzasztóan hiányoznak. Már nagyon régóta nem láttam őket.

– Miért hagytak itt?

– Nem tudom – biggyedt le az ajka. – Egy nap idegenek jöttek a szüleimért. Anya és apa elment velük, engem pedig ide hoztak. Azóta nem láttam őket.

Éreztem, hogy ingoványos talajra tévedtem. Óvatosan kellett tovább puhatolóznom.

– A szüleid biztosan jól vannak. Lehet, hogy azért maradnak olyan sokáig távol, mert a barátaiknak segítenek. Minden bizonnyal hamarosan visszatérnek hozzád, és hazavisznek.

A kislány elmerengve megpörgette kezében a labdát.

– Nem hiszem. A többi gyereknek is elvitték a szüleit, és hónapok óta nem látták őket. A hírhozóktól tudjuk meg, mi van velük, de ők még sohasem hoztak nekünk jó híreket.

Itt valami nagyon nem stimmelt. Ez a várostól elzárt terület nem lehetett más, csakis egy speciális nevelőotthon. A park közepén elhelyezkedő épületben lakhattak a gyerekek, a bent mozgolódó felnőttek pedig nyilván az őket felügyelő személyzet.

Vajon a szülők hova tűntek, a gyerekeket pedig miért hozták ide? Kik lehetnek a hírhozók? És miért zárták el ezt a helyet nyilvánosság elől?

– A hírhozók gyakran járnak errefelé? – puhatolóztam tovább. – Hogy néznek ki? Még nem volt szerencsém hozzájuk. Nem tudom, hogyan ismerhetném fel őket.

A kislány bizonytalanul a ház felé nézett, mintha nem tudná eldönteni, hogy megossza-e velem az információit. Elmerengve rágcsálta az ajkát, aztán visszafordult felém, és így szólt:

– Ritkán látni őket a parkban. Nasgar központjából jönnek, ezért csak akkor látogatnak meg minket, amikor hírük van valamelyikünknek. Könnyű őket felismerni, mert mindig feketében járnak. Van köztük egy magas, idős férfi, akit nem kedvelek. Ellenszenves és még büdös is.

Az utolsó mondat hallatán majdnem elnevettem magamat, de nem illett volna a helyzethez. A lányon látszott, hogy fél ettől a bizonyos férfitól, ami nem jelentett semmi jót.

– Tudod esetleg a nevüket?

– Nem mutatkoztak be nekem. – Őszinte szeme hol rám, hol a házra tévedt. Hirtelen témát váltott. – Tényleg, téged hogy hívnak?

Megköszörültem a torkomat. Kockázatosnak tűnt elárulni a teljes nevemet, ezért inkább a keresztnevem második felét használtam fel.

– Lia vagyok, tizenhat éves. Na és téged hogy hívnak?

– Kitti – mosolygott. – Van kedved megismerni a többieket? Gyere, bemutatlak nekik! Vannak idősebb lányok is, veled egykorúak. Őket is kedvelni fogod!

A kislány már indult is, hogy karon fogjon, és kivezessen a lombok takarásából. Muszáj volt letörnöm a lelkesedését, máskülönben hamar lebukok a többiek előtt.

– Sajnos eléggé szégyenlős vagyok – szabadkoztam. – Sok időbe telik, mire összebarátkozom másokkal. Jobban örülnék, ha egyelőre kettesben lennénk, és csak később mutatnál be a többieknek. Viszont azt az épületet szívesen megnézném közelebbről.

– Rendben! – lelkendezett. – Akkor gyere utánam!

Kitti egy fejjel alacsonyabb volt nálam, mégis olyan gyorsan szedte a lábát, hogy alig bírtam utolérni. A testem már így is remegett, a lépteim akadoztak. Egyre nehezebben tudtam megtartani az egyensúlyomat. Néha meg kellett kapaszkodnom egy-egy ágban, nehogy orra bukjak. A világ forgott körülöttem, és tudtam, hogy elértem a határomat. Megtorpantam. Nem bírtam egy tapodtat sem továbbmenni.

– Ebből a szögből nagyon jól látom az otthont – lihegtem.

Kitti időközben lehagyott, de amint észrevette, hogy hátramaradtam, visszaszaladt hozzám.

– Minden rendben? – kérdezte óvatosan. – Miért remegsz?

– Egy kicsit betegeskedem – füllentettem. Igyekeztem terelni a témát. – Nagyon szép ez az épület. Mindannyian itt laktok?

Kitti tekintete a kétszintes házra révedt. Az épület már eléggé közel volt hozzánk, így beláthattunk az ablakokon. Odalent egy tágas terem kapott helyet, ahol a személyzet fel-alá járkált. Éppen a reggelihez terítették az asztalokat. Az emeleten nem láttam mozgást. Egyes szobákban az ablakokat függönnyel sötétítették be, máshol fogasokra, könyvespolcokra, plüssjátékokra lettem figyelmes. Úgy hittem, odafent helyezkednek el a gyerekszobák.

– Az az én szobám – mutatott jobbról a fenti első ablakra. – Melyik a tiéd?

– Nem tudom, még nem jártam bent, de biztosan megmutatják majd az enyémet – feleltem. A fejem egyre jobban kavargott. Erősen szorítottam a támaszt nyújtó ágat, máskülönben eldőltem volna. – A nevelőitek is itt élnek? Mindennap veletek vannak?

Kitti a labdát pattogtatta, közben hevesen bólogatott.

– Ők mindig a közelünkben maradnak, a földszinten van a hálórészük. Nagyon kedvesek velünk. Ha gondunk lenne, bármikor fordulhatunk hozzájuk. Te is kedvelni fogod őket.

Megnyugtatott a tudat, hogy jól bánnak a gyerekekkel, de valamiért azt éreztem, ez csak a látszat. A folyamatos felügyelet azt jelenthette, talán attól tartanak, hogy valamelyik gyerek megszökik.

– Mindig itt játszotok a házban és a kertben? Vagy szoktatok a parkon túlra is merészkedni?

Megrázta a fejét.

– Nem hagyhatjuk el a parkot. A nevelőink nem engedik. Félnek, hogy valami bajunk esik.

Eltöprengtem az elhangzottakon. Úgy éreztem, hogy a nevelők nem véletlen nem engedik vissza a gyerekeket Nasgarba. Hova vihették a felnőtteket? Miért nem térnek vissza? Na és a gyerekotthonnak vajon mi köze van a bátyámhoz? Akárhogy is volt, a végére kellett járnom a dolgoknak.

Az épületből csengetés hallatszott ki, majd egy éles női hang reggelihez hívta a gyereksereget. Kitti fellelkesült a hívó szó hallatán, eldobta a labdát, és már futott is a bejárat felé. Egy pillanatra megtorpant, hogy visszanézzen rám.

– Kész a reggeli. Te nem jössz?

– Majd később – hárítottam. – Még egy kicsit kint szeretnék maradni a szabadban.

Kitti arcán kétkedés futott át, de végül az éhsége erősebbnek bizonyult minden más érzésénél. Megvonta a vállát.

– Rendben, de majd gyere be, mert le fogsz maradni a legfinomabb falatokról.

Azzal hátat fordított nekem, felszaladt a lépcsőkön, s eltűnt az épület belsejében.

Mély levegőt vettem. Alig vártam, hogy visszaérjek Nasgar központjába. A szobám magányára volt szükségem, ahol rendezhettem a gondolataimat. A fejem zsongott az új információktól. Már így is alig bírtam megemészteni az imént megtapasztaltakat, de egyvalamiben biztos voltam: vissza fogok térni, hogy még többet megtudjak a gyerekotthonról.

Három

Cylia

Már másnap reggel vissza akartam térni az északkeleti városrészhez, de erre nem volt lehetőségem. Bátyám mindvégig a közelemben maradt, mintha csak kiolvasta volna a fejemből a szándékomat. Egy percre sem hagyott magamra. A felszaporodott teendők miatt kinevezett a jobbkezének, állandóan a segítségére kellett lennem.

– Mi lesz a mai programunk, bátyám? – lihegtem a nyomában loholva, mert alig bírtam tartani a lépést hosszú lábával. – Megbeszélésre sietünk?

Solo reggelente tanácskozásokon vett részt, amit vagy a központi felhőkarcoló tárgyalótermében tartott, vagy a különböző negyedek kaszt szerinti gyűléstermeiben. Arra számítottam, hogy ezúttal engem is magával visz az egyik tárgyalásra.

– Ma más feladatunk lesz. A vidéki bányákból beérkező szállítmányokat fogjuk ellenőrizni – bökött fejével az oskilátorállomás felé. – Még nem volt lehetőséged megfigyelni az elektromos kőtömböket, ezért szeretném, ha ennek is szemtanúja lennél. Természetesen elvárom, hogy közben jegyzetelj. Legyél az én kis írnokom!

Előhalásztam a táskámból egy jegyzettömböt és egy tollat. Nem volt túl sok kedvem az íráshoz, viszont nem akartam ellenszegülést tanúsítani.

– A személyes asszisztensed a rendelkezésedre áll – tisztelegtem bohókásan. Próbáltam vidámnak mutatni magamat, pedig belülről majd szétfeszített az ideg.

Solo elmosolyodott, bár a szeme nem csillogott. Talán átlátott rajtam.

– Biztos vagyok benne, hogy nálad jobb embert nem is találhatnék.

Amint megérkeztünk az állomásra, a bátyám magához hívatta a vasúti dolgozókat, tőlük kért beszámolót az aznap beérkező szállítmány kapcsán. Majdnem megállt bennem az ütő, amikor megpillantottam a munkások közt azt a vasutas lányt, akitől tegnap a tűt kaptam. Gyorsan elfordítottam a fejemet, és csak remélni tudtam, hogy nem ismert fel. Végem lenne, ha beszámolna az északkeleten tett kiruccanásomról.

Elakadó lélegzettel hátraléptem egyet, mire véletlenül rátapostam valakinek a lábára. Szapora bocsánatkérések közepette megpördültem. Egy élesen villogó zöld szempárba ütközött a tekintetem. A szalmasárga hajú férfi nem zavartatta magát, éppen az üvegfiolás asztalnál állt, pillantása hol a steril tűkre, hol rám tévedt. Elegánsan kifényesített lakkcipőjén ott virított a lábnyomom, amit egy egyszerű mozdulattal a nadrágszárába törölt.

– Nahát, Cylia! – szólított meg Remond. – Nem is sejtettem, hogy a mai nap folyamán itt fogunk összefutni. Ilyenkor rendszerint még az igazak álmát alszod. Mégis mi történt?

Az álomlátó férfi, aki egykor Dália nemesei közé tartozott, mára nagy babérokra tört a Hitetlenek Birodalmában. Hivatalosan ő lett az ország feje, a főméltóságos, persze a háttérből a bátyám mozgatta a szálakat. Solo az életét is rábízta volna gyerekkori barátjára.

A férfi ravasz macskaszeme nem eresztett, kíváncsi volt minden válaszomra.

– Solo kérte, hogy segítsek be neki – feleltem kelletlenül. Mindig zavarba hozott éberen fürkésző tekintetével. – Ma én leszek az írnoka.

– Nagyon helyes! – kocogtatta meg az üres fiolákat. – Már úgy is túl sok szabadidőd volt. Nem árt, ha hasznossá teszed magadat.

Remond zárkózott természetűnek bizonyult, véleményét legtöbbször megtartotta magának. Valójában Solo beépített embere volt. Mindig minden részletet észrevett, amit nem volt rest továbbadni a bátyámnak. Mások legapróbb rezzenései alapján meg tudta mondani, ki mire gondol. Ha ez nem lett volna elég, az álomlátó képességének köszönhetően előre látta a jövőt, amit csak Solóval osztott meg.

– Jópofa szerkezetek az oskilátorok – jegyezte meg Remond a tűkkel telepakolt asztalt figyelve. – A Hitetlenek Birodalmában igény szerint bárhova eljuthatsz velük. Utaztál már ilyenen?

Kerültem a tekintetét.

– Még nem…

– Akkor ma lesz lehetőséged kipróbálni – nyújtotta el a szavakat. Elvett egy tűt, melyet a tenyerembe helyezett. Tétovázva összezártam fölötte az ujjaimat. – Ismered a használatát? A tűt az ujjadba kell szúrni, aztán…

– Igen, tudom! – vágtam rá, mert nem akartam tovább beszélgetni vele. A férfi szemöldöke érdeklődőn megemelkedett. Gyorsan hozzátettem: – Olvastam a vértűk használatáról a lakrészemben kihelyezett prospektusokban. Szerintem elboldogulok vele.

Remond szája szélén ravasz mosoly jelent meg.

– Milyen jól informált valaki! Akkor tessék, nyugodtan próbálgasd csak. Használat közben ne felejts el az úti célra összpontosítani, nehogy aztán véletlen rossz helyen szállj le! – A tekintete belém fúródott, amitől borsózni kezdett a hátam. A megérzésem azt súgta, hogy a hitetlenek vezetője tökéletesen tisztában van vele, hol tettem látogatást az elmúlt napon. – Azt se felejtsd el, hogy a Hitetlenek Birodalmát nem hagyhatod el. Remélem nem zavar, hogy nem tudsz visszautazni a Kegyelem Földjére – szúrt oda váratlanul. – Biztosan hiányzik Dália.

A város neve hallatán a szívem nagyot dobbant. Borzasztóan hiányoztak szülővárosom hegyes-dombos tájai, a végtelen tenger, a nyüzsgő utcák és a sziklára épült, lélegzetelállító palota. Az uralkodói család is mindennap eszemben volt. Hiányoltam Sophie vidám társaságát, Héron bölcs természetét, Eustace közvetlenségét, sőt még Odelil kimértségét is. Sokszor eltöprengtem, hogy vajon mi lehet velük. Szégyelltem magamat, amiért ekkora felfordulást okoztam. Nem szívesen néztem volna szembe sem az uralkodói házzal, sem a szüleimmel, vagy Dália főpapjával, Pumával, akik minden bizalmukat belém fektették.

Hiába vágytam vissza családom körébe, nem adhattam jelét, hiszen a bátyám és a csatlósai figyelme sosem lankadt. Ahogyan most Remondé sem. Együttérzőnek mutatta magát, de átláttam az álcáján. Csak információt akart kihúzni belőlem.

– A Hitetlenek Birodalmában élek, miért akarnék máshova utazni? – tettem fel a kérdést megjátszott csodálkozással.

– Olykor még a legeltökéltebbek is elbizonytalanodhatnak – szólt sunyin. – Veszélyes a fiatal lányoknak más vidékek után vágyakozni. Arra járni pedig annál inkább. A végén még bajuk esik.

Zöld szemében fenyegető fény gyúlt.

– Köszönöm, hogy figyelmeztettél, észben fogom tartani – feleltem tettetett nyugalommal, noha valójában idegesen háborgott a gyomrom.

Borzasztón aggasztott a viselkedése. Talán észrevette, hogy korábban elhagytam lakrészemet? Vagy az álmából értesült az utazásomról? Amíg Remond magában tartotta a rólam szerzett információkat, addig nem eshetett bajom, de abban már nem lehettem biztos, hogy mikor és mit fog továbbadni a bátyámnak. Ha Solo fülébe jutna a gyerekeknél tett látogatásom vagy az, hogy a határaimat feszegetem, akkor hamar ellehetetlenítené igyekvésemet.

– Szervusz, barátom! – tért ki mellőlem, hogy üdvözölje a felénk tartó Solót. Bátyám őszinte örömmel rázott kezet Remonddal. Baráti csevejbe elegyedtek, amit hamarosan felváltott a száraz tények átbeszélése. – Merre tartotok pontosan? Hova érkeztek ezúttal a szállítmányok?

Solo a távolba mutatott.

– A déli tartományba megyünk. A homokurakhoz futottak be az elektromos kőtömbök. Cylia még nem látta az elhelyezésüket, ezért szeretném megmutatni neki. Te is velünk tartasz? – érdeklődött, miközben megveregette Remond vállát. – Elizabeth már kiment a helyszínre, ha van valami megbeszélnivalód vele, ez jó alkalom.

– Menjetek csak – duruzsolta a szőke, sápatag férfi. – Itt már nincs több dolgom. – Egy sanda pillantást vetett felém. Értettem a célzást. – Jó szórakozást nektek!

Remond még néhány mondatot váltott Solóval, majd ráérősen félreállt az állomáson várakozó oskilátort szemlélve, mintha csak meg akart volna bizonyosodni róla, hogy tényleg felszállunk-e rá.

– A vonatunk hamarosan indul, Cylia – fordult hozzám Solo. – Végezzük el az utazáshoz szükséges teendőnket.

Nem szóltam egy szót sem. Kiszáradt a szám.

Hagytam, hogy bátyám levegye tőlem a vért. Némán figyeltem, ahogyan a fiolába csurgatja. Tekintetem az arcára tévedt, és meghökkentett, amit ott láttam. Megbabonázva bámulta az üvegcsében folydogáló vörös nedvet, le sem vette róla a szemét. Szinte szuggerálta. Ha nem ismertem volna, esküszöm, azt gondolom, hogy vámpír. Csakhogy vámpírok nem léteztek. Aggodalommal járt át az ajkán játszó halvány mosoly, ami lassacskán vigyorba váltott át.

– Megvagyunk? – zökkentettem ki. Solo mély lélegzetet véve elszakította tekintetét a fioláról. Arcáról elillant a mosoly.

– Gyere, menjünk!

A saját vérét is elhelyezte a megfelelő tárolóban, azután felsegített a járműre. Utat törtünk magunknak a felszállók közt, majd az egyik üres kocsi felé vezetett. Helyet foglaltunk a kipárnázott üléseken. Alig helyezkedtünk el, a vonat sípjelzést hallatott, s elindult a síneken egyenesen a déli városrész irányába.

– Nyugat felől közelítjük meg a homokurakat – bámult ki az ablakon. – A keleti rész túlságosan kockázatos lenne, nem szeretnénk összetűzésbe keveredni a testnélküliekkel.

– Attól tartasz, hogy megtámadnának minket? – kérdeztem a kezemet tördelve. – Tudtommal nem mindegyikük agresszív. A taszító külsejük miatt inkább visszahúzódónak gondolnám őket.

Solo megigazította a lehúzott ablakon beáramló széltől szétzilált haját. Figyelme továbbra is a mellettünk elsuhanó tájra összpontosult. Büszkén nézte az égbe nyúló felhőkarcolókat, melyeket a tervei alapján alkottak meg.

– A többségük valóban félszeg – válaszolta némi habozás után. – Viszont az elmúlt napokban több helyről kaptunk bejelentést betörés, lopás, illetve támadás miatt. A láthatatlan képességekkel bíró testnélküliek kiszámíthatatlanok, ezért az utunk során inkább elkerüljük őket. Jobb a békesség.

Furcsa volt pont a bátyám szájából hallani a „békesség” szót, miközben ő volt az a személy, aki öt évvel ezelőtt feldúlta a Kegyelem Földjét, és megrengette a hit alapjait. Kételkedésemet leplezve elővettem a táskámból egy tükröt, és Solo felé mutattam.

– Felkészültem, ha esetleg összefutnánk egy láthatatlan egyeddel.

Rám szegeződött a tekintete. A torkából morgásféleség tört fel.

– Ne aggódj, egy sem fog az utunkba kerülni. Igazság szerint már van ötletünk arra, hogyan integrálhatnánk őket a társadalomba.

– Csakugyan? És hogyan?

Csettintett egyet az ujjával. Mint mindig, most is azon dolgozott, hogyan lehetne a lakosság biztonságát és jólétét növelni. Bár a saját származását megvetette, a hitetlen eszmékért akármit képes volt feláldozni.

– A szelídebb testnélküliektől mostanság gyakran kapunk megkereséseket – magyarázta. – Sokan közülük munkát szeretnének vállalni. A lehetőséget természeten megadjuk számukra, méghozzá olyan területeken, ahol nem lesznek senki szeme előtt. Éjszakai raktáros, árufeltöltő feladatokat bíznánk rájuk.

Tetszett az ötlet, noha azt már kevésbé tudtam elképzelni, hogy vajon beválik-e az elképzelés.

– És mi lesz azokkal, akik agresszívak? Őket is munkába állítanád?

Titokzatos fény suhant át az arcán. Az ajkába harapott, és beszívta, mint aki éppen a szavakat keresi. Szenvtelen pillantásától kihagyott a lélegzetem. A szemében vörös parázs izzott.

– Már nem kell sokáig félnünk tőlük. Kifejlesztettünk egy nyomkövetőt, ami segítségével pontosan meghatározhatjuk a helyzetüket. Beépítjük a bőrük alá. Ez a legjobb megoldás ránk és az ő fajtájukra nézve. Az a korrekt, ha mindannyian láthatóak vagyunk egymás számára. A napokban el is kezdjük a testnélküliek oltását.

Te jó ég! Akkor ez olyan, mint egy kutyachip? Annyira kiszáradt a szám, hogy muszáj volt egy korty vizet innom. Még jó, hogy a vagonban kikészítettek poharakat és egy kancsó vizet, máskülönben azon nyomban elkezdtem volna krákogni.

– Ezt a lakosság többi részére is kiterjesztenéd? – faggatóztam két korty közt. – Úgy érted, minket is beoltanál a nyomkövetővel?

Solo jókedvűen felkacagott. Rendkívüli módon szórakoztatta a feltevésem.

– Miért kellene beoltani bárkit is a testnélkülieken kívül? – Szeméből kitörölt egy lecsorduló könnycseppet. – Az átlaglakosokba eszem ágában sincs nyomkövetőt ültetni. A szükség nem követeli meg. A homokurakkal jó a kereskedelmi viszonyunk, folyamatosan szem előtt vannak, a sármellékiek pedig akkor szolgálnak ki minket, amikor csak akarjuk. A testnélküliek természetesen kivételek, ők kockázatot jelentenek ránk nézve. Fő a biztonság. – Elgondolkozva megérintette az állát. – Esetleg szeretnél te is nyomkövetőt kapni? Megfigyelhetünk, ha attól tartanál, hogy rossz helyre tévedsz.

Meghűlt ereimben a vér. Nagyon reméltem, hogy a bátyám csak ugrat.

– Azt hiszem, erre nem lesz szükség – nevettem el magam erőltetetten. – Nem megyek sehová a tudtodon kívül.

– Én is ebben bízom – szólt ezúttal már komor arccal.

Egyre kellemetlenebbül éreztem magamat. Bátyám pillantása a bőröm alá hatolt az igazság után kutakodva. Az ölembe fektettem a jegyzetfüzetemet, hogy elvonjam a figyelmét.

– Azt mondtad, fel kellene írnom néhány adatot. Mire gondoltál pontosan?

Solo hátradőlt a kényelmes ülésben, hosszú lábát keresztbe vetette.

– Valóban lenne egy-két apróság, amit le kellene írnod, legfőképp magadnak, hogy tudd, mi hogyan működik a Hitetlenek Birodalmában. Kezdjük mondjuk az elektromos kövekkel.

Azzal belekezdett a magyarázásba. Elmesélte, hogy a Hitetlenek Birodalmában elektromos bányászanyagokkal üzemeltetik az eszközöket. Vidéken és a város peremterületein bányásszák a föld mélyéről az elektrosztatikus töltéssel rendelkező ásványokat, az elektronitokat. Már több hitetlen városban elhelyezték a hatalmas méretű kőtömböket. Az élettartamuk igencsak rövid volt, pár hónapnál többet nem bírtak, emiatt negyedévente kellett őket cserélni.

Hamarosan hátrahagytuk a város északi részét, és a nyugati régión robogtunk keresztül. Az oskilátor ablakából tökéletes rálátás nyílt a sármellékiek egyszerű fakunyhóira. Egymást váltogatták a lakóházak, a mesterséges halastavak, mocsaras lápok, a különböző kohók, tüzépek és gyárak. A sármellékiek azon túl, hogy háztáji munkákat vállaltak, a nagy teherbírásuk miatt tökéletesen beváltak a fizikai szakmunkában is.

Az épületeken túl óriási bányák húzódtak. Nem akartam hinni a szememnek. Hatalmas, kilométeres mélységű és hosszúságú lyukak terültek el szerteszét, melyek olyan hatást keltettek, mintha meteoritok csapódtak volna a földbe. A buggyos ruhákba öltözött nyugati lakosok a mélyről szorgos hangyákként bányászták a különböző ásványkincseket, köztük az elektronitokat is, amiket csilléken és futószalagon hozattak fel a felszínre. Legalább hat feldolgozó üzemet számoltam össze, ahol átalakították a nyersanyagokat. Nem lehetett egyszerű életük a bányákban dolgozó sármellékieknek, de legalább ez biztos megélhetést nyújtott számukra.

– Fotózd le! – javasolta a bátyám a tájra mutatva. – Ritkán fogsz megfordulni a nyugati részen, ezért érdemes minden pillanatot megörökítened.

Előhalásztam a táskámból egy fotogramma-készüléket, amellyel fényképeket lehetett készíteni. Ez is elektronittal működött, bár ebbe elegendő volt egy kavics méretű kövecske. Az elkészült képeket csak akkor lehetett visszanézni, ha az elektronit élettartalma lejárt. Ezt követően homokszerű porrá zúzták, amiből üvegképeket készítettek.

Lőttem pár fotót a bányákról, a roskatag házikókról meg a füstölgő gyárakról. Nasgar északi részét sem igazán kedveltem, de a nyugati rész még kevésbé nyerte el a tetszésemet. Nem szívesen éltem volna ezen a vidéken.

A fülke bejáratánál valaki kopogására lettem figyelmes. Nem várta meg a reakciónkat, máris belépett egy sötét ruhába öltözött alak.

– Csatlakozhatok? – érdeklődött a középkorú, őszes, tagbaszakadt hitetlen. Gilbert.

A férfi a kezdetektől fogva Solo fanatikus rajongója volt. Öt évvel ezelőtt részt vett a hitetlenek felkelésében, az útjába kerülő hívő emberek lemészárlásában, aztán pedig a területfoglalásban. Nagy részt vállalt az új ország megalapításában, ahogyan az új hitetlen városok létrehozásában is. Solo a férfira bízta a hivatali ügyek intézését, ezért a legtöbb idejét az építési, lakossági ügyekkel töltötte.

– Á, Gilbert! – üdvözölte a bátyám. – Gyere csak beljebb! Huppanj le mellénk!

– Lekötelezel. Nem szívesen álldogálok a folyosón. Más kocsiban már nem volt hely.

– Nem gond, megoldjuk. – Bátyám arrébb csúszott az ülésen, hogy a széles vállú hitetlen elférjen mellette. Az idősebb férfi összébb húzta magát, máskülönben egyiküknek sem jutott volna elegendő hely. A testéből dohánybűz áradt, amely belepte a szűk helyiséget. – Csak nem a papírmunka keresztezte utunkat?

– Fején találtad a szöget – krahácsolt.

Elfordítottam a fejemet, hogy ne kelljen közvetlen beszívnom a szagát. A fickó a kezdetektől fogva taszított. Azóta féltem tőle, mióta a Földön rám támadt és zaklatott. Ha Kein nem lett volna akkor mellettem, ki tudja, mit művel velem.

– Éppen az emberi erőforrások intézetébe sietek – ecsetelte ügybuzgón. – Rettentően fontos manapság a megfelelő, strapabíró munkaerő. Egy fél napot muszáj eltöltenem ott, utána sietek vissza az esti tanácskozásra. – Bátyámmal sokat sejtető pillantást váltottak, amit nem tudtam mire vélni. Úgy éreztem, a férfi mondandója mögött jóval több rejtőzik, de ezt nem kötötték az orromra. – A húgod mi járatban errefelé?

Véreres szemével rám sandított. Ettől a nézéstől kirázott a hideg. Úgy méregetett, mintha csak a megfelelő pillanatra várna, hogy kettesben maradjunk, aztán rám vesse magát.

– Megfigyelem a ma érkező elektronit elhelyezését – feleltem Solo helyett. – Dokumentálni fogom a történéseket.

– Micsoda rendes hugicád van neked, Solo! – bökte oldalba a bátyámat. A szájából szitokként bugyogtak elő a szavak. – Szorgalmas, kíváncsi és lelkes hallgatóság. Bárcsak nekem is rendelkezésemre állna egy hasonlóan csinos segéd! Azt hiszem, tudnék vele mit kezdeni…

– Én csak a bátyámnak segíthetek – vetettem oda, bár az idegességtől elcsuklott a hangom. – Biztosan van olyan sármelléki tanonc, aki szívesen keresné a társaságodat.

A férfi szórakozottan tekergette a nyakát.

– Sármelléki akad, az biztos, de egyik sem tűnik olyan finomnak, mint te.

– Gilbert, embereld meg magadat! – förmedt rá Solo, amitől a hitetlen azon nyomban elhallgatott. Bátyám sötét szeme a férfira szegeződött. Meghökkentett a benne szikrázó fenyegetés. – Annyi lányt kapsz, amennyit csak akarsz, de a húgomat hagyd ki a szabadidős kedvteléseidből!

A férfi zavartan köhintett egyet, majd előhúzott egy zsebkendőt, amivel megtörölgette a száját. Lehajtotta a fejét, ezzel próbálta jelezni behódolását.

– Csak tréfáltam, nagyságos uram. Eszem ágában sincs megkörnyékezni a húgodat, hisz ismersz, az irántad érzett hűségem rendíthetetlen.

– Nagyon helyes, Gilbert. A téged megillető jussról majd négyszemközt beszélgetünk.

Nem bírtam tovább a férfi társaságát. Negédes viselkedésétől és leplezetlen kéjsóvár pillantásaitól a hányinger kerülgetett. Nem tudta elkerülni a figyelmemet, hogy a keze túl közel került a combomhoz. Mihamarabb meg akartam előzni az érintését.

– Túl kevés itt a levegő – pattantam fel. – Kinézek a folyosóra, hátha az jobban szellőzik. Ha megbocsátotok…

Meg sem vártam a válaszukat. Átpasszíroztam magamat köztük, majd bezártam mögöttem a fülke ajtaját. Most, hogy egyedül voltam a folyosón, sokkal jobban éreztem magamat. Rettentően lefárasztott a bátyám és a hitetlenek felé előadott színjáték. Solo bizalmi embereiből áradt a gonoszság, éppen ezért mindvégig nagyon óvatosnak kellett lennem. A bátyám mellett legalább visszafogták magukat, a közelében nem eshetett bántódásom, de még így is nehezen bírtam elviselni a jelenlétüket.

Az út hátralevő részét a szűk folyosón töltöttem. A poros ablakokból figyeltem, ahogyan egyre közelebb érünk a déli városrészhez.

Jurták mellett robogtunk el. A nemezsátraknál állatok: birkák, kecskék pihentek. A homokurak kiváló állattenyésztők lehettek, ugyanis ameddig a szem ellátott, ridegtartásban nevelt lovak, szarvasmarhák százai legelésztek. A száraz, homokos talajon nem akadt túl sok táplálék számukra, azonban az ide telepített fák, cserjések és apró virágok elegendő élelmet biztosítottak mindannyiuknak. Több alkalommal felfigyeltem a turbános férfiakra, akik a növényeket gondozták. A fák termését ládákba gyűjtötték, és a helyi piacon, illetve a városközpontban értékesítették. Előfordultak olyan különleges cserjések is, melyek nem gyümölcsöket, hanem textilipari nyersanyagokat termettek: selymet, pamutot, gyapjút. Ezek látványa annyira meglepett, hogy muszáj volt egy-egy fényképet készítenem róluk.