Table of Contents

- Köszönetnyilvánítás

- ELSŐ FEJEZET

- MÁSODIK FEJEZET

- HARMADIK FEJEZET

- NEGYEDIK FEJEZET

- ÖTÖDIK FEJEZET

- HATODIK FEJEZET

- HETEDIK FEJEZET

- NYOLCADIK FEJEZET

- KILENCEDIK FEJEZET

- TIZEDIK FEJEZET

- TIZENEGYEDIK FEJEZET

- TIZENKETTEDIK FEJEZET

- TIZENHARMADIK FEJEZET

- TIZENNEGYEDIK FEJEZET

- TIZENÖTÖDIK FEJEZET

- TIZENHATODIK FEJEZET

- TIZENHETEDIK FEJEZET

- TIZENNYOLCADIK FEJEZET

- TIZENKILENCEDIK FEJEZET

- HUSZADIK FEJEZET

- EPILÓGUS

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐRŐL

SOHA NE MOND, HOGY SOHA

Kyra Angie

Copyright © Kyra Angie 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-615-6559-78-4

A szerző elérhetősége:

Info: kyra.angie@gmail.com

https://www.facebook.com/angie.kyra.963

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm

- Spotify

- Google Podcast

- Apple iTunes

-RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

EPILÓGUS

AJÁNLÓ

A SZERZŐRŐL

Köszönetnyilvánítás

Hálás vagyok a bátyámnak és páromnak a biztatásért, támogatásért és kifogyhatatlan optimizmusáért. SÖRÖS ILDIKÓNAK és JENEI ANDRÁSNAK a szakmai iránymutatásért.

Ajánlom e könyvet mindazoknak, akik – még ha csak az olvasás erejéig is, de – bebocsátást/betekintést szeretnének nyerni a vaksággal nehezített, bonyolított életbe.

K. A.

ELSŐ FEJEZET

Jessica Parker és Lucy Montgomery, a Melbourne-i Egyetem szociálismunkás szak elsőéves hallgatói, az egyetem büféjében kávéztak. Jessica egy húsz éves, kb. 168 cm magas, vékony testalkatú, vidám, de kissé bizalmatlan, zárkózott teremtés. Hátközépig érő, hosszú szőkésbarna haját rendszerint összefogva hordja. Öltözékével igyekszik követni az aktuális divatot, de kerüli a kihívó öltözetet, és csak olyan ruhákat vesz fel, amiben jól is érzi magát. Nem csinál nagy ügyet abból sem, ha Jenny nevű, nyolc hónapos Golden retriever kutyája összeszőrözi a ruháját. Lucy 21 éves, pár centivel kisebb Jessicánál, vékony, rövid szőke hajú, szemüveges, külsejére, megjelenésére gondosan ügyelő, kedves, dolgos, nyíltszívű teremtés. Lucy a következő órájuk – azaz a bevezetés a szociológiába – jegyzeteit rendezgette, és felolvasott egy-egy kis részletet Jessicának az előző óra anyagából. Jessica ugyanis látássérült.

Egyszer csak Jenett Jones, kissé szabadabb elvű évfolyamtársuk huppant le melléjük.

– Jessica, nincs kedved elkísérni az esti buliba? – kérdezte Jenett, mit sem foglalkozva Lucy-vel.

– Köszönöm, kedves vagy, hogy rám gondoltál, de kihagynám. Miért nem kéred meg Altiat vagy mást?

– Mert veled szeretnék menni. Szeretnélek bevezetni a társaságba – akadékoskodott tovább Jenett.

– Köszönöm, de jól megvagyok így.

– Az egyetemhez nemcsak a tanulás, de a bulik is hozzátartoznak – folytatta Jenett.

– Ebben igaza van – szólt bele Lucy.

– Meglehet, de sem időm, sem kedvem az ilyenfajta egyetemi bulikhoz. Bocsáss meg, de mennem kell – mondta csöppnyi megvetéssel a hangjában Jessica, mert hallott már egy s mást az egyetemi bulikról, és meg sem várta a választ, el is tűnt a folyosón. Látássérültsége ellenére meglehetősen jól közlekedik egyedül a fehér botjával. Igaz, olykor belekarol valamelyik barátnőjébe.

Utolsó órája kettőkor ért véget, hazaindult, de a portánál Jenett-be, és az egyik előadó tanárba botlott.

– Jessica! – szólt oda neki Jenett, mikor a lány megpróbált elslisszolni mellettük.

– Jenett, Mr. Carter – válaszolt Jessica mintegy köszönésképpen, egy bizonyos távolság betartásának szándékával magázva a férfit.

– Szia – köszönt a férfi is, aki a húszas évei vége felé járó, kb. 185 cm magas, vékony, sportos testalkatú, rövid gesztenyebarna hajú, jóképű, nőügyeiről híres fiatalember.

– Nem gondoltad meg magad? – kezdte ismét Jenett.

– Nem, köszönöm, kihagyom – mondta Jessica, és mielőtt még jobban elmerült volna szokásos zavarában, ami Mr. Carter társaságában folyton hatalmába kerítette, sietősen távozott.

Hogy miért is jött folyton zavarba a férfi társaságában? A lány tudatosan nem boncolgatta. Bár ő nem látja a férfi arcának részleteit, nem merülhet el szemének bűvöletében, de a barátnők, Kelly és Lucy elmondásai alapján – és gazdag fantáziájának köszönhetően – jóvágású férfiként gondolt rá.

*

Este nyolc körül Jessica a kedvenc, saját válogatású zenei cd-jét hallgatta, s közben a számítógépén az egyik házi dolgozatával foglalatoskodott, mikor csöngettek. Ajtót nyitott, Jenett és Mr. Christopher Carter volt az.

– Jó estét, miben segíthetek? – kérdezte anélkül, hogy beengedte volna őket.

– Bemehetnénk? – kérdezte Jenett.

– Persze, tessék csak! – sóhajtott fel Jessica, és szélesre tárta előttük az ajtót. Egy-egy tétova pillantás után követték Jenettet, aki – mintha otthon volna – az előszobából Jessica szobájába ment, és helyet foglalt az íróasztal mellett álló egyik fotelben, az ablakok alatt.

– Azért jöttünk, hogy elvigyünk a buliba – vágott egyenesen a közepébe Jenett.

– Szerintem, nem kellene ajtóstul rontani a házba! – figyelmeztette a férfi.

– Sajnálom, de hiába... – kezdte volna Jessica.

– Megkérdezhetem, milyen halaszthatatlan dolgod van, ami nem várhat holnapig? – vágott a szavába a férfi.

– Rengeteg tanulnivalóm van még, aztán Jenny-t is le kell vinnem sétálni, és...

– Tehát, semmi halaszthatatlan – összegezte a férfi, majd így folytatta: – Nem gondolod, hogy egy kis kikapcsolódás, szórakozás pihentetően hatna, hogy utána újult erővel a tanulásra koncentrálhass?

– Nem hiszem, hogy pihentető lenne egy kicsi, emberek tömegétől zsúfolt, cigi füsttől bűzlő, sötét és a dobhártyát sem kímélő, hangos zenéjű teremben ücsörögni.

– Ki mondta, hogy üldögélnél? – kérdezte Jenett.

– Nos, engedd meg, hogy kijavítsam az előbbieket. Jenett-nek igaza van: nem feltétlen üldögélnél, táncolni is lehet. Aztán se nem cigi füstös, se nem sötét. Az én véleményem az, hogy kimozdulnál a megszokott napi rutinból, hogy jó-e vagy nem, az csak tőled függ. Emberek között vagy, mégsem itthon egyedül. Ismerkedhetsz, új barátokat szerezhetsz – folytatta a férfi.

– Jól megvagyok itthon egyedül, és barátokra sincs igazán szükségem – ellenkezett Jessica.

– Ugyan már, mit veszíthetsz, max eltöltesz velünk egy kellemes estét? – érvelt most Jenett.

– Jól van, de egy rossz szó, és már ott sem vagyok – adta be végül a derekát Jessica.

– Oké, akkor én leviszem sétálni az ebet, ti pedig elkészültök! – dobta fel a férfi, így közölve udvarias szándékát, hogy teret engedne a hölgyek készülődésének.

Jessica az előszobába ment, és odaadta a férfinak a pórázt és kiengedte őket, majd gyorsan elkészült. Októberi – azaz az ausztrál tavaszi – este lévén egy sötét és vékonyabb hosszú nadrág, és egy világos, kereknyakú, ujjatlan felső mellett döntött, amire azért egy tavaszi kabátkát húzott. Rakoncátlan tincseit hajgumival igyekezett kordában tartani. Készülődés közben azon morfondírozott magában, hogy mire ez a nagy érdeklődés a hétköznapi elfoglaltságai után, miért olyan fontos, hogy megjelenjen ezen a bulin. Mit akarnak tőle? De mivel Jenett sürgetően kopogott a fürdőszoba ajtaján, nem tudta megválaszolni a felmerülő kérdéseit, vagy gyanakvásának okát megmagyarázni, így a véletlenre bízta magát, és várt, mi fog kisülni a dologból.

*

Jessica lakása a város művészeti negyedének határán, míg az egyetemi városrész és a klub a Swanston Street negyedben található. Mikor odaértek az egyetemi klubba, a buli már ment. Gyorsan, könnyen elvegyültek a tömegben. Jenett „leparkolt/leragadt” egy 6-8 fős társaságnál. Mr. Carter és Jessica egy másik kis csapathoz csatlakozott, akik többsége szintén Jessica évfolyamtársai voltak. Iszogattak, beszélgettek és még táncolni is elvitték Jessicát. Éjfél körül Jessica távozni készült.

– Hazavihetlek? – kérdezte Mr. Carter, miközben udvariasan felsegítette a lányra a kabátját.

– Elnézést, de nem hiszem, hogy olyan állapotban vagy, hogy kormány mögé ülhess – tért ki a lány a válasz elől, feloldva ezzel a korábban elhatározott távolságtartó magázódást.

– Igazad van, akkor legalább elkísérhetlek?

– Köszönöm, de hívok egy taxit és...

– Nincs kedved sétálni egy kicsit? Szeretnék még pár szót váltani veled.

– Végül is, miért ne? – Mikor kiléptek végre az utcára, megcsapta őket az éjféli hideg levegő. Mindketten szorosabbra húzták a kabátjukat magukon.

– Mit szólnál hozzá, ha valami melegebb helyet keresnénk? – kérdezte a férfi.

– Például?

– Itt lakom a következő utcában, és ez most mindenféle hátsó szándék nélküli megállapítás volt.

– Képzelem.

– Vagyis?

– Rendben – egyezett bele rövid gondolkodás után a lány.

– Egy vallomással tartozom – kezdte a férfi megfontoltan séta közben.

– Hallgatlak.

– Én kértem meg Jenettet, hogy valahogy hozzon el ebbe a buliba.

– Abból, hogy egy pillanatra sem mozdultál el mellőlem, sejtettem. Miért is volt erre szükség?

– Mármint Jenett bevonására, vagy a bulira való becserkészésre?

– Mindkettő.

– Megérkeztünk. Fáradj be, kérlek! – lesegítette a lány kabátját, s a sajátjával együtt felakasztotta az előszobában a fogasra. – Megkínálhatlak valamivel?

– Igen, köszönöm, valami buborékmenteset kérnék. Használhatnám a mosdót?

– Természetesen, jobbra tőled – igazította útba a férfi, mert még az előszobában álltak.

Míg a lány a fürdőben volt, a férfi az előszobából balra nyíló konyhába ment, kitöltötte az italokat, és bevitte a konyhával szemben lévő nappaliba. Letette a kanapé előtti kis asztalkára, és bekapcsolt valami halk zenét. A lány, mikor visszajött alaposan végigjártatta a szemét (noha körülbelül egy méteres távolságból csak a körvonalakat észleli) a szobán. A nappaliban mindössze két fotel volt jobbra, szemben egy kanapé, balra pedig egy üvegasztal és néhány polc a falon. Tele sok-sok könyvvel és újságnak látszó kiadványokkal.

– Érezd magad otthon! – kérte a férfi. Erre a lány letelepedett a kanapéra, és a férfi csakhamar követte a példáját.

– Folytasd, kérlek! Ott tartottunk, hogy...

– Szerettem volna veled tölteni az estét, pontosabban veled szerettem volna menni ebbe a buliba.

– Ami meg is valósult. A miértre később kitérünk, hogy jött Jenett a képbe?

– Úgy gondoltam, hogyha simán egyszerűen odaállok eléd ezzel a kéréssel, elhajtottál volna. Így megkértem Jenettet, hogy segítsen.

– De miért éppen Jenett? Mi nem is vagyunk...

– Annyira jóban? Igen, sajnos erre már rájöttem. Nem tudtam, kihez fordulhatnék? – szakította félbe a férfi.

– Akkor most rátérhetünk a miértre?

– Szerettelek volna jobban megismerni, a közeledben lenni. A buli jó kiindulópontnak tűnt. De mivel ott nem igazán tudtunk beszélgetni, ezért javasoltam még a beszélgetést.

Erre a lány nem tudott mit mondani, így az ablakhoz ment, háttal a férfinak.

– Nem mondasz semmit?

– Mit mondhatnék erre? – nézett a férfira a lány. – Említettél bizonyos hátsó szándékot?

– Nem volt semmiféle hátsó szándék. Úgy éreztem, hogy jól éreztük magunkat egymás társaságában, a nagy tömegben, mivel ennek az estének tényleg az ismerkedés lett volna a célja. Ennyire nem terveztem előre, de bevallom, nem bánnám, ha szexbe torkollana az éjszaka.

– Legalább őszinte vagy – mondta a lány, és döbbenetét, zavartságát és tanácstalanságát leplezve ismét hátat fordított a férfinak, aki most felállt, s kezét nyújtotta a lánynak.

– Szabad? – A lány elfogadta a felkérést, s a szoba közepére mentek táncolni. Ezúttal egyikük sem volt olyan távolságtartó, mint a bulin.

– Volt egynéhány olyan pillanat a bulin, mikor azt éreztem, ha most megcsókolnálak, talán nem kapnék akkora pofont, hogy lerepül a fejem.

– Talán? – kérdezte halkan a lány, amit a férfi bátorításnak vett, és megcsókolta. A gyengéd, szenvedélyes csók után a lány kibontakozva visszaült a kanapéra. – Hát, akkor ismerkedjünk!

– Rendben, ki kezdi? – mondta a férfi, és a lány mellé telepedett.

– Mire vagy kíváncsi?

– Mindenre, amit csak megosztanál velem.

– Sydney-ből jöttem az egyetemre. Van egy bátyám, aki katonai főiskolára jár. Szeretem az állatokat, de leginkább a kutyákért és macskákért vagyok oda.

– Távolból én is szeretem őket.

– Tehát az állatok kilőve. Mi a helyzet a természettel?

– A környezetemet szeretem rendben tartani.

– Ez miben nyilvánul meg?

– Környezetvédelem, szelektív hulladékgyűjtés, tisztán tartom a környezetem.

– Nem mondod? Ez meglepő egy pasitól. Folytasd, kérlek!

– Szeretek kerékpározni, olvasni, bulizni.

– Melbourne-i vagy?

– Nem. Dolgozni jöttem ide az USA-ból.

– Mi a helyzet a többi sporttal?

– A labdajátékokat csak nézni szeretem, mert béna vagyok bennük. Úszni nem tudok. Te hogy állsz ezekkel?

– Míg jobban láttam, szerettem kosarazni, kézilabdázni. Tanultam úszni és táncolni, de nem állítom, hogy menne is.

– Ha tanultad, biztos vagyok benne, hogy jobban csinálod, mint én. Rátérhetünk a kapcsolati rendszerre?

– Egy pillanat, hogy állsz a kultúra és gasztronómia terén?

– Kultúra, mint koncert, film és színház?

– Igen, többek között.

– Az opera kivételével mindenre vevő vagyok. Ami pedig a gasztronómiát illeti, szeretem a hasam. Imádok jókat enni és egy-egy pohár bort inni egy kellemes társaságban. De a gyorskaját sem vetem meg. Mi a véleményed ezekről?

– Az operát én sem szeretem. Színházban nem fordulok meg olyan sűrűn, mint szeretnék. Érthető okokból a feliratos filmeket kerülöm. Koncertre is csak néhány alkalommal jutottam el. Ami pedig az ételeket illeti, szeretem a pizzát és az olasz, valamint a francia konyhát. De nem zárkózom el egyéb gasztronómiai különlegességtől sem, még ha kicsit csípős is, bár azt nem vihetem túlzásba, mert nagyon megfájdul a gyomrom.

– Ezzel hasonlóképpen vagyok én is. A nyers dolgokat és a tengeri herkentyűket mellőzöm az étlapomról.

– Vajon miért is? Meg tudom érteni. Mire gondolsz pontosan?

– Van kilátásban, vagy elrejtve valahol egy barát?

– Barát-barát vagy szerelem-barát?

– Természetesen az utóbbi.

– Jelenleg szingli vagyok. Te?

– Még nem találtam meg az igazit – megcsókolta a lányt. Majd a csókok egyre szenvedélyesebbek lettek, a férfi felkapta a lányt és átvitte a kisebbik szobába. Az ágyra fektette, csókolták, simogatták és vetkőztették egymást. Így tehát a kis buli forró, szenvedélyes éjszakába torkollt.

*

Másnap hajnalban a lány kelt fel előbb.

– Uram-atyám! – tért magához az első döbbenet után, mikor összegezte magában, mi is történt az éjjel, és hol is van. – Hogy lehettem ilyen ostoba! Én nem ilyen lány vagyok, aki így bedől, aki kapásból ágyba bújik az első pasival, aki… – dorgálta magát a lány. Nagyon halkan és gyorsan összeszedte a ruháit, felöltözött, és mielőtt a férfi felébredt volna, távozott.

Hazaérve levitte Jenny-t sétálni. Reggeli után gyorsan lezuhanyozott, és bement az egyetemre. Gondosan ügyelt rá, hogy elkerülje Mr. Cartert.

A büfében Jenett lépett oda hozzá.

– Leülhetek? – kérdezte barátságosan.

– Részemről nincs akadálya – mondta Jessica egykedvűen.

– Hogy érezted magad az este? Jól láttam, hogy vele mentél el? – és a feléjük közeledő férfira bökött a fejével, de mielőtt a lány válaszolhatott volna...

– Szép napot, hölgyeim! – köszöntötte őket a férfi.

– Szia! – köszönt Jessica, és Jenetthez fordult. – Igen, meglepően jól éreztem magam az este. A másik válaszom is igen, Christopher gavallér módjára hazakísért.

– Jenett, szeretném megköszönni, hogy segítettél meggyőzni Jessicát a bulival kapcsolatban.

– Nincs mit. És? – nézett kérdőn hol a férfira, hol a lányra.

– Jenett! - szólt rá elpirulva és szemlesütve Jessica, majd felállva így folytatta: – Elnézéseteket kérem, de órám van.

– Várj! – kérte a férfi, de a lány már ott sem volt.

*

Mikor Jessica három óra körül hazaért, Mr. Carter már a lépcsőházban várta.

– Szia – köszönt a lány egykedvűen, és kinyitotta a lakásajtót.

– Szia. Beszélhetnénk? – kérdezte a férfi.

– Igen, de előbb le kell vinnem Jenny-t.

– Veled tarthatok?

A kutya már az előszobában várta a gazdáját. Beléptek a lakásba, a lány ledobta a táskáját a szobájába, s a pórázért nyúlt. Ezután szó nélkül a közeli Luna parkba mentek.

– Na menj, de ne fuss messzire! – mondta a kutyának, miközben lekapcsolta róla a pórázt.

– Milyen napod volt? – szólalt meg végre a férfi hosszú hallgatás után.

– Szokványos – válaszolt tömören a lány, s egy fát kezdett dobálni a kutyának. Majd bő fél óra múlva szólt a kutyának. – Na, gyere, menjünk haza! – Megkötötte, majd felértek a lakásba. – Helyezd magad kényelembe! Hozhatok valamit inni?

– Egy kávé jól esne, köszönöm – mondta a férfi, és követte a lányt a konyhába.

A lány, hogy zavarát leplezze, a kávé elkészítésével foglalatoskodott.

– Köszönöm, hogy... – kezdte a lány, de a férfi egy csókkal félbeszakította, amit a lány viszonzott. A kávéfőző jellegzetes eresztő hangja visszarántotta a „földre”.

– Mi a baj? – kérdezte végre a férfi, miután látta a lány zavarát.

– Minden és semmi – válaszolt a lány, és a férfi elé rakta a kávét, leült vele szemben, miután magának készített egy teát.

– Ezt, hogy kell érteni? – kérdezte a férfi. Ekkor a lány szerencséjére megcsörrent a telefonja.

– Bocsáss meg, kérlek! – mondta a lány, és felvette a telefont, s átment a nagyszobába. – Szia! Köszönöm, hogy visszahívtál. Nem, dehogy, nem zavarsz, gyere csak nyugodtan! Oké, akkor várlak. Szia! – tette le végre a telefont, s visszament a férfihoz a konyhába. – Ott tartottunk, hogy...? – nézett kérdőn a férfira.

– Reggel, mikor felébredtem, már nem voltál sehol. Bocsáss meg, de szerintem mindkettőnk dolgát megkönnyítjük, ha nem futjuk tovább a tiszteletköröket – vágott egyenesen a közepébe a férfi.

– Sajnálom, én...

– Ne, kérlek, ne csináld ezt velem! Tudom, hogy megy egész mondatokban is.

– Hát, nem mondhatnám, hogy megkönnyíted a dolgom.

– Szóval?

– Köszönöm, hogy nem verted nagydobra a történteket.

– Ez természetes, és mit sajnálsz?

– Azt, ahogy leléptem reggel. Sajnálom – kezdte a lány. Felállt, és a konyhaszekrénynél kezdett matatni.

– Pánik lett úrrá rajtad, mert te nem olyan lány vagy, aki egyéjszakás kalandokba bocsátkozna – szakította félbe a férfi. – Engem pedig megelőzött a hírem, ha jól sejtem.

– Igen, vagyis nem teljesen. Nem szoktam a pletykákkal foglalkozni.

– Vagyis hozzád is eljutott?

– Természetesen hallottam egy s mást, hisz nem egy lakatlan szigeten vagyunk. De, mint mondtam, nem foglalkozom szóbeszédekkel. Meg aztán... – Ekkor megcsörrent a kaputelefon. – Bocsáss meg – mondta a lány. – Bújj be! – engedte be, s a lány az ajtóban megvárta a barátnőjét, akivel megölelték és megpuszilták egymást. Majd odasúgta neki, hogy nincsenek egyedül. – Egy teát?

– Kérek, köszönöm – mondta, és követte a konyhába.

– Szia! Hát te? – kérdezte a férfi a jövevénytől, akit egyébként Kelly Thomsonnak hívnak. Egy vékony testalkatú, rövid festett szőke hajú, nyílt, üde, talpraesett nő. Első perctől kezdve jó barátnők voltak Jessicával.

– Szia! Bocsi, megzavartam valamit? – kérdezte Kelly a férfi arcát fürkészve.

– Nem, dehogy – mondták szinte egyszerre.

– Visszajöhetek később is – javasolta Kelly.

– Ugyan, menj már! – mondta Jessica.

– Nem láttalak ma a suliban – fordult Kelly-hez a férfi.

– Dolgom volt, így nem tudtam menni. Elkérhetem a mai jegyzeteket?

– Persze. Mennyire sietsz? – kérdezett vissza Jessica.

– Hétkor randim van, tehát nem nagyon, de...

– Akkor bocsássatok meg, de elkezdem felrakni a hanganyagokat a gépre, aztán konvertálni (átalakítani). Elvagytok?

– Menj csak, de nem sürgős! – mondta Kelly.

Jessica a szobájába ment, és bekapcsolta a gépet, majd egyenként felrakta a hanganyagokat a diktafonról, és konvertálni kezdte. Közben a konyhában:

– Mi történt? - kérdezte a lány.

– Miből gondolod, hogy történt valami? – kérdezett vissza ártatlan képpel a férfi.

– Hallottam ezt-azt. Ráhajtottál?

– Mit hallottál?

– Olyasmit csiripelnek, hogy tegnap együtt voltatok az egyetemi klubban, és együtt távoztatok.

– Ez így igaz – helyeselt a férfi.

– Mit akarsz tőle? Nem hiszem, hogy őt is be kéne állítani a sorba.

– Nem hiszem, hogy ez rád tartozna, de azért megsúgom, hogy ez most más.

– Mennyiben?

– Kedvelem, többet szeretnék, mint eddig másoktól.

– Ezt ő is tudja? Egészen pontosan mire is gondolsz?

– Nem, még nem tudtam megmondani, mert...

– Miért?

– Nem tudom, olyan furcsán viselkedik. Nem tudok kiigazodni rajta.

– Ezen könnyen segíthetünk. Na, gyere! – kérte a lány, és csatlakozott Jessicához a szobában. – Miről akartál velem beszélni? – kezdte Kelly. Jessica a monitorról a férfira nézett, majd a lányra.

– Csak hiányoltalak, s tudni szerettem volna, hogy segíthetek-e valamiben?

– Én most akkor hagyom beszélgetni a hölgyeket. Később felhívhatlak? – kérdezte a férfi, s elindult a bejárati ajtó felé. Jessica kikísérte.

– Persze. Sajnálom, hogy... – mondta halkan a lány, de a férfi ismét félbeszakította egy csókkal, amit a lány most is viszonzott, majd szó nélkül távozott.

– Szóval? – kezdte faggatni Kelly, mikor visszament hozzá a szobába.

– Mi szóval?

– Miért kerestél? Van köze Christopherhez?

– Igen.

– Mi adott okot a kétségbeesésre?

– Olyan gyorsan történt minden. Én nem szoktam... Olyan ostoba voltam...

– Várj, lassíts! Kezdd az elejéről, és mesélj!

– Jenett azzal kezdett el nyaggatni tegnap, hogy menjek el vele az egyetemi klubba.

– Jenett Jones?

– Igen. Visszautasítottam, de este beállítottak Christopherrel. Sikerült meggyőzniük. Elmentem velük, iszogattunk, táncoltunk. Jól éreztem magam, de éjfél körül hazaindultam, mert már fáradt voltam. Christopher haza akart kísérni, mondván még beszélgetni akar, aztán együtt töltöttük az éjszakát.

– Megtörtént? – kérdezte Kelly elképedve.

– Igen.

– Nem gondoltam volna, hogy pont vele, amikor...

– Tudom. Én sem.

– Nem értem. Mikor reggel felébredtél, már nem volt ott?

– Én nem voltam ott.

– Aha.

– Áhá, mi?

– Akkor, ha jól sejtem, arra számítottál, hogy nem is látod többet, mert csak egyéjszakás kaland volt?

– Igen, vagyis nem. Nem számítottam semmire, nem gondoltam az égvilágon semmire... – állt fel az asztaltól a lány, s mászkálni kezdett a szobában.

– Hé, nyugi! Nincs ok pánikra. Kedveled? – vágott a szavába Kelly.

– Azt hiszem... Nem tudom. Miről beszélgettetek, míg én itt tettem-vettem?

– Megkérdeztem tőle, hogy mit akar tőled?

– Tessék? – torpant meg egy pillanatra Jessica, majd folytatta a mászkálást. – Nem mondod komolyan!

– De igen. Nem is érdekel, mi volt a válasza?

– Nem, nem, köszönöm. Nincs... Áh, hagyjuk!

– Beszélj vele!

– Nem látom értelmét. Kész van a konvertálás – mondta Jess, és leült végre a géphez. – Itt a pendrive-od? – kérdezte Jessica. Ekkor csörögni kezdett Kelly telefonja, fel is vette, közben odaadta Jessnek a pendrive-ot, és kiment a konyhába, mert látta, hogy Christopher keresi. Majd mikor visszajött, Jess már lehúzta a gépről, s átadta neki. Közben halk zenét kapcsolt, s hanganyagaival foglalatoskodott. Csöngettek. – Kinyitnád?

– Szia, ez gyors volt – engedte be Mr. Cartert Kelly.

– Nem mentem messzire – vallotta be halkan, mielőtt beléptek volna a szobába.

– Akkor én mennék is. Köszönöm a jegyzeteket – mondta Kelly, akit Jessica kikísért.

– Eddig egy százas! – poénkodott Jessica, majd komolyan hozzátette: – Nincs mit, később beszélünk – zárta be barátnője mögött az ajtót, majd visszament a szobába. – Megkínálhatlak valamivel?

– Nem, köszönöm.

A lány visszaült a géphez, a férfi pedig mögé állt, és figyelte, mit csinál.

– Ha jól sejtem, még mindig a magyarázatra vársz? – fordult a férfihoz.

– Igen, vagyis nem. Én csak szeretném tisztázni ezt a helyzetet.

– Nem értem, mi tisztáznivaló lenne ezen. Jól éreztük magunkat az este. Az éjszakát is együtt töltöttük, de egyikünk sem akar... – kezdte a lány.

– Mit? Én igen is szeretnék...

– Mit? – Most a lány szakította félbe hevesebben, mint szerette volna.

– Szeretném ezt a kapcsolatot. Részemről nem egyéjszakás kaland vagy csak szex volt.

– Várj, lassíts, kérlek! Úgy érted, hogy randizni és járni szeretnél? Te most viccelsz velem?

– Nem viccelek. Igen, úgy értettem.

– Te most szórakozol, gúnyolódsz? Egy ilyen pasi, mint te, pont egy ilyen csajt akar, mint én? – állt fel a lány, és az ablakhoz ment.

– Mit akar az jelenteni, hogy ilyen pasi, mint én és olyan lány, mint te? – A lány a férfira nézett, s szóra nyitotta a száját, de legyintett egyet, és kiment a konyhába. A férfi követte őt.

– Szerintem ez a beszélgetés nem vezet sehova – állapította meg a lány, és készített magának még egy teát. – Kérsz?

– Nem, köszönöm, én válaszokat kérnék. Ha jól sejtem, nem a társadalmi különbségekről beszélsz?

– Most, hogy mondod...

– Ne már, Jess, kérlek! Nem a 18. században vagyunk.

– Kérlek, Christopher, hagyjuk ezt ennyiben! – javasolta a lány.

– Én nem szeretném ennyiben hagyni.

– Gondolkodj már józan ésszel! Én se nem okos, se nem szép, és se nem kalandor nem vagyok. Te pedig...

– Ne beszélj zöldségeket. Igen is, te egy kedves, okos, szép, szellemes...

– Igen, éjjelente kísérteni is szoktam – vágott a szavába gúnyosan a lány.

– Nem vennéd egy kicsit komolyabban?

– Ugyan, mit? – fakadt ki végre a lány. – Egy olyan nőcsábász, jóképű pasi, mint te, majd pont egy nem túl érdekes, izgalmas vak csajt akarna, mint én? Ez vicc, ez komolytalan. Nem vagyok sem naiv, sem ostoba. Nem kell a szánalmad sem! – tartott egy lélegzetnyi szünetet, és szélesre tárva a bejárati ajtót, így folytatta: – Most bocsáss meg, kérlek, sok dolgom van!

– Rendben, most elmegyek. De kérlek, gondolkozz el az elhangzottakon. Én nem bántam meg semmit, és szeretném megpróbálni veled – mondta a férfi határozottan, és a lányhoz lépett, hogy megcsókolja, de ő hátrálva kitért előle, s bezárta a férfi után az ajtót.

*

A következő napokban a lány gondosan ügyelt arra, hogy elkerülje a férfit, szerencséjére órája sem volt vele a héten. Pár nap elteltével Jessica és Kelly az egyetem közelében egy kávézóban üldögéltek és beszélgettek, mikor Mr. Carter lépett oda hozzájuk.

– Szabad lesz?

– Nem táncolunk, köszönjük – mondta Jessica elutasítóan.

– Persze, foglalj helyet köreinkben – mosolyodott el Kelly, és elvette táskáját a mellette álló székről. A férfi leült Jessicával szemben. Egy pincér jelent meg mellettük:

– Mit hozhatok?

– Én egy kávét és egy narancslevet kérnék. Ti? – nézett kérdőn a két lányra. Jess megrázta a fejét.

– Mi ugyanezt kérnénk! – mutatott a poharaikra Kelly.

– Rendben, rögtön hozom – mondta a fiatalember, és távozott.

– Hogy vagytok? – kérdezte a férfi.

– Köszönjük, jól – válaszolt Jessica hűvösen.

– És te? – kérdezett vissza Kelly.

– Remekül, köszönöm.

– Futtok még pár kört, vagy belevágtok végre... – érdeklődött Kelly.

– Kelly! – szólt rá figyelmeztetően Jess.

– Gondolkodtál a pár nappal ezelőtti beszélgetésünkön? – fordult most Jessicához a férfi.

– Nem – vágta rá határozottan a lány.

– Miért? – kérdezték szinte egyszerre, de a lány szerencséjére megjelent a pincér az italokkal.

– Köszönjük – mondta Christopher, majd mikor a pincér távozott, Jess-re nézett.

– Ez így nem fair. Ketten egy ellen? – válaszolt kitérően a lány.

– Mi nem ellened vagyunk, hanem melletted – helyesbítette Kelly.

– Illetve, én csak szeretnék... Ha hagynád – fűzte hozzá a férfi.

– Szóval? – nézett kérdőn Kelly.

– Nem gondolkodtam rajta, mert, mint mondtam, akkor is ez egy nagy vicc, egy oltári, nagy marhaság.

– Miért? – kérdezték megint szinte egyszerre.

– Ugyan már, Kelly! Nézz rá és nézz rám!

– Szerintem pedig ez a butaság – hárította el ismét a férfi.

– Kifejtenéd? Mert én még nem értem – kérte Kelly.

– Arra gondol, hogy is fogalmaztad... Én, mint egy jóképű, nőcsábász, és ő, egy nem túl érdekes, izgalmas vak lány – válaszolt a férfi a lány helyett, mert ő inkább a poharáért nyúlt, jelezve, hogy nem kíván válaszolni.

– Jaj, ne már, Jess! Ha jól sejtem, a vak lányon volt a hangsúly? – érdeklődött Kelly.

– Nem. Az is nyomós ellenérv, de nem azon volt a hangsúly. Részemről a témát lezártam – felállt. – Javaslom… Nem. Inkább kérem, hogy ti is térjetek napirendre fölötte! – folytatta a lány, és távozott.

– Köszönöm, hogy próbáltál segíteni – mondta a férfi.

– Ismételten kérdezem, mit akarsz tőle?

– Többet, mint eddig bárkitől.

– Ezt már hallottam. Ez mit jelent?

– Azt nem állítom, hogy szerelmes vagyok belé, még... De szeretném megismerni, és szeretnék vele járni.

– Magyarázz meg nekem még valamit, kérlek! Egyik nap úgy ébredtél fel, hogy ma ágyba viszem és szórakozom egy kicsit azzal a vak lánnyal az egyetemről?

– Már bocs, de ez így hülyeség. Ez nem egy hirtelen jött szexuális fellángolás, ahogy te és ő gondoljátok. Már jó ideje figyelem a háttérből, és...

– Akkor mi volt az a baklövés Jenett-tel? Ha oly régóta figyelted, akkor tisztában kellett volna lenned a barátaival, vagy nem?

– Az tényleg egy baklövés volt. Hozzád vagy Lucy-hez kellett volna fordulnom.

– Miért pont most léptél színre?

– Bátorságot gyűjtöttem, mert ugye egy ilyen helyzetben lévő személyhez megfontoltan kell közeledni. Valamint pont ettől az ellenérvtől tartottam. Meg aztán, ez a buli végre megfelelő alkalmat és segítséget nyújtott a színrelépésre.

– Ha ez tényleg így van, akkor segítek. De jaj neked, ha megbántod!

– Komolyan így van. Hogy gondolod?

– Ma elmegyünk moziba, négyesben. Mit szólsz hozzá?

– A kérdés ugyanaz: hogy gondolod?

– Te elmész és megveszed a jegyeket, ma estére. Négyet, és vigyázz, ne feliratos legyen a film!

– Eddig rendben. Hogyan tovább?

– Én odaviszem Jess-t a moziba, te csak az utolsó percben jelensz meg. Utána csak rajtad múlik, hogy élsz-e a lehetőséggel vagy elpuskázod. De ne nyomulj!

– Rendben, köszönöm a segítséged. Majd értesítelek, mit tudtam intézni.

Később Christopher szólt Kelly-nek, hogy a hét órás filmre kapott jegyet. Így hat óra körül Kelly és a barátja, Richard Jess-hez mentek.

– Sziasztok! – engedte be őket Jess.

– Szia!

– Megkínálhatlak valamivel titeket?

– Nem köszönjük – mondta Kelly. – Öltözz, moziba megyünk! – folytatta ellentmondást nem tűrően.

– De, én...

– Nincs de. Levinnéd addig sétálni a kutyát? – fordult Richardhoz a lány. Ő némán bólintott, és már ott sem voltak. Jess gyorsan letusolt, addig Kelly előkészített neki valami csinos ruhát.

– Nem akarom elrontani a randitokat, és a fölösleges harmadik szerepéhez sincs kedvem, a gyertyatartásról nem is beszélve!

– Ne beszélj már hülyeségeket! A barátok elmennek moziba hármasban, majd mikor hazahoztunk, kezdődik a randi.

– De én nem... Hacsak... – akadt el Jess hangja.

– Hacsak, mi?

– Ugye ez nem egy dupla randi kísérlet?

– Nem, dehogy, öltözz már! – nógatta Kelly, majd mikor a lány már kész volt, és össze akarta gumizni hátközépig érő hosszú, szőkésbarna haját: – Ne, hagyd kiengedve a hajad! – javasolta kissé utasításszerűen. Ekkorra már Richard is visszajött.

Elsétáltak a moziba, és elfoglalták a helyüket. Már épp kezdődött a film, mikor Mr. Carter ült le Jessica mellé.

– Sziasztok!

– Szia! – köszönt vissza Kelly és Richard. Jess egy mérges pillantást vetett Kelly felé. Elkezdődött a film.

– Gyönyörű vagy – súgta oda Jess-nek, miközben átkarolta és megpuszilta az arcát. A lány lefejtette magáról a férfi karját.

– Tudom, hogy ezt most nem hiszed el nekem, de ez, hogy így itt összefutottunk, a véletlen műve!

– Képzelem.

– Az én jegyem hátra szól. Nézd meg! – nyújtotta a lánynak a kis papírt. De mikor átgondolta, mit is mondott, így folytatta: – Bocsáss meg! Megláttalak titeket, és idejöttem – folytatta a férfi, a lány elvette a jegyet, és megbökte Kelly oldalát.

– Hová szól?

– 82. sor 16. szék.

– Köszi – mondta a lánynak, és a férfihoz fordult: – Még nem tudom, hogy csináltad, de rá fogok jönni! Rendben, nézzük a filmet!

Így is tettek. Kicsit később a férfi újra átkarolta a lányt. Ezúttal Jess nem is tért ki előle, sőt, a férfihoz bújt. Aki simogatta a lány hátát, haját, karját és egy-egy puszit nyomott a lány arcára, nyakára. Mikor vége lett a filmnek, kimentek a mozi elé:

– Hazakísérhetlek? – kérdezte Christopher.

– Még jó, hogy otthon rákérdeztem, ugye? – nézett a barátnőjére a lány színlelt haragossággal, majd a férfihoz fordult: – Ez a legkevesebb, azok után, ahogy átvertetek.

– Jess, én... – kezdte volna Kelly.

– Ne, ne mondj semmit, kérlek! Na, menjetek, jó szórakozást! Kösz, mindent – mondta, és átölelte a barátnőjét. Kelly és Richard távozott.

– Azon gondolkoztam, hogy lenne jobb neked, ha te karolsz vagy én? – kérdezte Christopher, és megemelte a karját, hogy átkarolja a lányt.

– Majd én, de a jobb oldaladon! – mondta a lány, és a férfi jobb karjába karolt. Rövid séta után odaértek a kocsihoz. A férfi kinyitotta az ajtót a lánynak, majd ő is beült.

– Kösd be magad, kérlek! – (A lány az európai közlekedéstől eltérően, Ausztráliában bal oldali közlekedés és jobbkormányos autó lévén, a sofőrtől balra ült.) Bal kezével az övért nyúlt anélkül, hogy odanézett vagy fordult volna. – Még egy kicsit feljebb, az az. Megy vagy segítsek?

– Boldogulok, köszönöm. Megvan – kapott a fejéhez a lány, miután becsatolta az övet. A férfi kérdő pillantását érezve, így folytatta: – Két jegyed volt.

– Most lebuktam – vallotta be a férfi.

– Mire volt ez jó megint?

– Kifejtenéd?

– Ez az egész, a két jegy, Kelly bevonása és...

– Kellyvel a sztori ugyanaz, mint múltkor Jenett-tel. Gondoltam, hogy kettesben nem...

– Próbáltad akár egyszer is?

– Nem, igazad van, nem próbáltam, mert amiket mondtál...

– Szeretném, ha a barátnőimet kihagynád a játékból!

– Sajnálom – mondta bűnbánóan a férfi. Megérkeztek, és felkísérte a lányt az ajtóig. – Jó éjszakát! – búcsúzóul egy puszit nyomott a lány arcára.

– Várj! – húzta vissza a férfit. – Nem jössz be egy pillanatra?

– Nagyon szeretnék, de attól tartok, hogy ugyanaz lenne a vége, mint a bulikor, és minden esélyemet végleg elszúrnám nálad.

– Remélem, ez nem színlelt őszinteség. Miből gondolod, hogy van esélyed? Mi lenne, ha ezt bent folytatnánk? Mármint a beszélgetést.

– Jó éjt, jól éreztem magam veled – mondta a férfi, és ismét megpuszilta a lányt, de most a lány egy csókkal válaszolt.

– Mindent összevetve én is jól éreztem magam. Szia!

MÁSODIK FEJEZET

Másnap két előadás közötti szünetben Jessica és Kelly az udvaron, egy padon ülve beszélgettek.

– Ugye, nincs harag a...

– Nem, ne aggódj! Bár nem volt szép, ahogy összehoztátok azt a dupla randit, de megbocsátok! – vágott a szavába Jess.

– Mi volt? – kíváncsiskodott Kelly.

– Hazakísért és hazament.

– Veszekedtél vele?

– Nem. Múltkor azt mondtad, hogy megkérdezted tőle, mit akar tőlem? Most kíváncsi lennék a válaszra.

– Miért? Mi történt vagy változott az óta?

– Valójában semmi. Csak úgy érzem, tegnap azzal a mozival nekem dobtátok a labdát, vagy nem?

– De, azt hiszem, nálad van a labda. Dönts: elpasszolod vagy visszadobod! Te, hogy látod a dolgaitokat?

– Tükör által homályosan. Szóval?

– Azt mondta, hogy ez most veled más, hogy többet akar, mint eddig bárkitől! Szeretne megismerni és járni veled.

– Szerinted?

– Komolynak tűnt.

– Mi a francot csináljak?

– Hát, ezt csak te döntheted el! Na, gyere, menjünk, mert elkésünk és mérges lesz! – javasolta Kelly, és elindultak az emeletre, a 2. előadóba.

– Ki?

– Mr. Carter.

– Nem mondod, hogy most vele lesz óránk? Én erről miért nem tudok?

– De igen. Azt hittem, tudod – mondta Kelly. Mikor a teremhez értek, bementek.

– Később folytatjuk! – búcsúzott Kelly, és a hátsó padsorok egyikéhez ment, Jess pedig leült az első padba Lucy mellé, ahogy szokott.

Jess többször azon kapta magát az órán, hogy gondolatai elkalandoznak, ami még jobban tetőzte zavarát. Azon tépelődött, hogy adjon-e egy esélyt ennek a kapcsolatnak? Milyen következményekkel járhat az érzelmi szál kibontakozása?

Megkönnyebbülten sóhajtott fel az óra végén.

*

A szünetben Jess kivételesen a teremben maradt. Szerette volna elkerülni a magánbeszélgetés lehetőségét Mr. Carterrel. A teremben maradtakkal egyetértve a szellőztetés szükségessége mellett döntöttek. Így Jess az ablakhoz ment és kinyitotta, ott is maradt „nézelődni”, levegőzni.

– Szia, hogy vagy? – lépett oda hozzá a semmiből Mr. Carter.

– Jaj, a frászt hozod rám! Köszönöm jól, és te?

– Én is, köszönöm. Megkérdezhetem...

– Azt hiszem... – kezdték szinte egyszerre.

– Bocs, mondd csak te!

– Nem, mondd te! Hölgyeké az elsőbbség!

– Rendben, azt kezdtem el, hogy azt hiszem, beszélnünk kéne.

– Mikor és hol?

– Javaslat? Én háromkor végzek itt.

– Bocsi, hogy belekotyogok, de régi az infó, még óránk lesz utána – szólt oda Kelly, ahogy elhaladt mellettük, és a második padsorhoz lépve elkért egy órarendet, majd visszament Jessicáékhoz, az ablakhoz.

– Nem mondod, hogy...

– De igen – válaszolta Kelly.

– Alig pár lépéssel vagyok lemaradva – bosszankodott Jess. – Hol volt feltűntetve a mai órarendváltozás? És ez csak a mai napra érvényes?

– A közös levelezőben, és igen, csak a mai napra érvényes. Itt is van – válaszolta Kelly, és bogarászni kezdte a kezében lévő papírt. – Ma, kérlek szépen, most lett volna állam- és jogtudományi alapismeretek Juliéval délig.

– De én tartottam bevezetés a szociális munkába órát, és ő valamikor visszacseréli – szólt közbe helyeslően a férfi.

– Úgy van – bólogatott Kelly, s így folytatta: – Méghozzá, ma 15:30-17:00-ig.

– Ne már, délutánra rakni a jogot, délelőtt is... – kezdett el morgolódni Jess, de a férfira pillantva, véleményét megtartva csak ennyit mondott: – Bocsi.

– Ne. Fejezd csak be nyugodtan! – biztatta a férfi.

– Azt akarta mondani, hogy a jog délelőtt is nyakatekert, kusza, sokszor követhetetlen. Nemhogy délután, amikor már fáradtabb az ember – segítette ki Kelly, erre Jess ismét az ablakhoz ment, és kifelé nézett.

– Akkor, ötkor a suli előtt? – váltott halkabbra a férfi, hogy csak a két lány hallja.

– Részemről rendben – mondta Jess, és közben a férfira nézett.

– Akkor ezt tisztáztuk, később beszélünk – köszönt el a férfi.

– Várj! Te is akartál valamit mondani vagy kérdezni? – szólt utána Jess. Erre a férfi visszalépett hozzájuk.

– Igen, de azt hiszem, megkaptam rá a választ. Ha pedig nem, akkor majd délután.

*

Öt óra után tíz perccel Jess Kelly-be karolva hagyta el az épületet. Kelly körbenézett az egyetem előtti járdán várakozó, cigarettázó kis csoportokon, de sehol sem látta Christophert.

– Látod valahol? – kérdezte halkan Jess, hogy csak a lány hallja.

– Egyelőre nem, de menjünk arrébb! – válaszolt Kelly, és elindultak a bejárattól jobbra lévő parkoló felé, ahol meglátta a férfi kocsiját. Christopher bent ült. Meglátta Kelly-éket, és intett a lánynak, hogy menjenek oda, mert ő telefonált. – Oké, nyugi. Itt van, a kocsiban ül és telefonál – súgta oda Jess-nek, és lelassították lépteiket, majd egy kicsit távolabb a járműtől megálltak.

– Gyertek, üljetek be! – szólt ki a férfi, mikor befejezte a telefonhívást. – Kelly, elvihetünk valahová? – érdeklődött a férfi, mikor Jess-t előre, Kelly-t hátra invitálta.

– Igen, köszönöm. Merre mentek?

– És a Táltos? – kérdezte mosolyogva Jess a lányt. Kelly ugyanis rendszerint biciklivel érkezett az egyetemre, ami gyakorinak számító közlekedési eszköz a városban, hiszen sík területen helyezkedik el.

– Miféle Táltos? – tudakolta értetlenül a férfi.

– Táltos az én biciklim. Ma nem vele jöttem – válaszolta Kelly is nevetve, mert sűrűn vicc témáját képezi, ahogy közös erővel elnevezték a biciklit.

– Merre menjünk?

– Vásárolnom kéne, mielőtt hazamennék – gondolkodott hangosan Kelly.

– Viktória királynő piac, vagy valamelyik Plaza?

– Amelyik útba esik nektek.

– Rendben – mondta a férfi, és elindultak.

– Nem zavar titeket, ha bekapcsolom a zenét? – érdeklődött a férfi. Jess megrázta a fejét.

– Nem.

– Milyen napotok volt? – törte meg a csendet a férfi.

– Szokásos – felelte Kelly.

– Hosszú – nézte Jess eltűnődve, és nagyot sóhajtva a déli félteke legmagasabb irodaépületét, a Rialto Towers-t.

– Neked? – faggatta Kelly.

– Mint minden hétköznap. Átlagos – húzta el a száját a férfi, és bekanyarodott az egyik hipermarket elé.

– Köszi, a fuvart.

– Megvárjunk? – nézett kérdőn a férfi a kikászálódó lányra.

– Nem, köszi. Majd Richard hazavisz. Sziasztok, kellemes hétvégét! – búcsúzott el a lány.

– Szia! Köszi, neked is – válaszolták.

– Most haza? – puhatolta a férfi.

– Igen, köszönöm. Le kell vinnem az ebet. És utána, valami terv?

– Mivel kapcsolatban?

– Helyszín. Gondoltam, tegnap nem akartál bejönni, így ma sem.

– Ez így nem teljesen igaz.

– Vagyis?

– Először oldjuk meg az eb helyzetet, aztán meglátjuk – javasolta a férfi.

– A vak is ezt mondta, mégsem látta meg soha – kuncogott halkan a lány a saját viccén, miközben a férfi tanácstalanul nézett rá. Majd csöndbe burkolóztak.

– Miért vagy ilyen csöndes? Fáradt vagy? Vagy...

– Vagy, mi?

– Vagy esetleg meggondoltad magad?

– Ne láss rémeket! – mondta a lány, miközben kiszállt a kocsiból. – Megvárnál a lakásban, vagy sétálsz velünk, vagy később...?

– Veletek tartanék.

– Oké, mindjárt jövünk – mondta a lány, és felment a lakásba. Gyorsan ledobta a táskáját. A kutya már az előszobában toporgott, és már mentek is. Szótlanul elsétáltak a közeli Luna Parkba, ahol Jess elengedte a kutyát.

– Még nem válaszoltál a kérdésemre.

– Melyikre?

– Miért vagy ilyen csendes?

– Aha, arra. Egy kicsit fáradt vagyok. Ha már a kérdéseknél tartunk, te is szerettél volna valamit ott, a teremben?

– Igen, de mint mondtam, azt hiszem, megkaptam rá a választ.

– Hiszed vagy tudod?

– Rendben, arra lettem volna kíváncsi, hogy mi volt az oka az órai dekoncentrációdnak?

– Aha, és szerinted mi a válasz rá?

– Nem tudtál az órarendváltozásról, nem számítottál rá, hogy ilyen hamar órai keretek között találkozunk.

– Lám-lám. Igazad volt, megkaptad rá a helyes választ – mondta a lány, és játszani kezdett a kutyával. – Ráérsz, maradhatunk még egy kicsit?

– Nem sietek. Én is eldobhatom neki a botot?

– Persze – adta át a fát a férfinak, majd egy jó óra múlva visszamentek a lány lakásába.

– Gyere be, és érezd magad otthon! Megkínálhatlak valamivel?

– Egy kávé és egy üdítő jól esne, köszönöm.

– Egy pillanat, megmosom a kezem, ha esetleg te is... – mondta a lány, és a fürdőszobába ment.

– Igen.

– Menj csak! Szappan a mosdókagylón, törülköző jobbra a falon! – mutatta meg a lány, és a férfit otthagyva a konyhába ment. A kávéfőzővel babrált, mikor a férfi csatlakozott hozzá. – Fél perc és kész a kávé, mit szeretnél inni? Ásványvíz, buborékos vagy szénsavmentes, esetleg almalé vagy kóla?

– Almalé jó lesz, köszönöm – válaszolta a férfi, és leült az asztalhoz. A lány kitöltötte neki a kávét meg az almalevet, és lerakta elé. Magának is almalevet töltött.

– Nem sajnálom, csak biztosra akartam menni...

– Ezt hogy, és mire érted?

– A kávéra és az üdítőre gondoltam, hogy nem sajnálom. Magamnak úgy szoktam tölteni, hogy egyik kezemmel öntöm, a másik kezemmel pedig ellenőrzöm meddig van a pohár. Ezt viszont egy vendég esetében nem ildomos. Így viszont meglehet, hogy nem lesz tele a pohár.

– Értem, igazad van. Leleményes. Ugyanakkor segítséget is kérhetsz?

– Igen, de akkor hol az önállóság? No, ezt ne úgy értsd, hogy a segítség kérés és nyújtás ellen vagyok, bizonyos esetekben adok és elfogadok. De, amit lehet, szeretném magam megoldani.

– Teljesen világos.

– Zavarna, ha...? – kezdte volna bizonytalanul a lány.

– Nem, csak nyugodtan – szakította félbe a férfi.

A lány megitta az almalevét, és bement a szobába, hogy a számítógépen valami zenét bekapcsoljon, aztán mégis meggondolta magát, és a cd lejátszót indította el. A férfi csatlakozott hozzá a szobában.

– A jelek szerint, akkor itt maradunk? – állapította meg a nyilvánvalót a lány.

– Igen, reméltem, hogy a hazai terep megnyugtat egy kicsit – mondta a férfi, és leült az ágyra.

– Milyen figyelmes, köszönöm.

– Megkérdezhetem, milyen gondolatok hoztak zavarba az órán, lépten-nyomon?

– Durr, bele a közepébe – mondta halkan a lány, és hogy idegességét leplezze, az ablakhoz ment, megállt előtte háttal a férfinak. A tanár követte őt, megállt mögötte és átkarolta. Pár másodperc múlva a lány kibontakozott az ölelésből, hátrált egy lépést, és a férfira nézett: – Mit akarsz tőlem?

– Szeretnélek megismerni. Szeretnék randizgatni veled és járni, és...

– Annyira ne siessünk előre. Miért?

– Mit miért?

– Miért szeretnél megismerni és járni velem?

– Mert te egy különleges, kedves, gyönyörű, vicces, és még sorolhatnám a pozitív jelzőket lány vagy.

– Mennyiben?

– Mennyiben vagy különleges?

– Igen.

– Hát, lássuk csak. Kedves, gyönyörű, okos.

– Ezeket már mondtad – szakította félbe a lány. – Félreértés ne essék, nem képzelek sokat magamról, csupán...

– Csupán kipróbálod, hogy tényleg nem szánalomról van-e szó?

– Ennyire átlátszó lennék?

– Nem, csak már világosan értésemre adtad, hogy nem kérsz se a sajnálkozásból, se a szánalomból. Szerintem sem vagy se naiv, sem ostoba.

– Fizikai vagy érzelmi a vonzalom?

– Mindkettő. És nálad? – kérdezett vissza a lánynak váratlanul a férfi. A lány odalépett, és lekapcsolta a zenét, majd letelepedett az ágyra.

– Talán nem lennék ennyire zavarban, vagy bizonytalan, ideges vagy nem... Nem is tudom. Ha tudnám…

– Nem félnél ennyire attól, hogy megbántalak? – ült le mellé az ágyra.

– Térjünk vissza hozzád. Mit és hogyan képzelted ezt az egészet?

– De engem érdekelne a te álláspontod.

– Azt majd idővel megtudod. Szóval?

– Akkor ez azt jelenti, hogy megkapom azt a bizonyos esélyt, amit tegnap említettem?

– Jó úton haladsz felé.

– Hogy képzeltem? Kezdetnek néha elmehetnénk ide-oda.

– Például?

– Mozi, vacsora, tánc, kirándulás...

– Miért ne? Színház, hangverseny?

– Természetesen, ha szeretnél, semmi jónak nem vagyok az elrontója.

– Elkísérnél szövis rendezvényekre?

– Szövis?

– Vakok szövetsége által szervezet programok, műsorok stb.

– Természetesen támogatnám, hogy találkozz a sorstársakkal, és nem szégyellnélek egészséges emberek közé vinni sem.

– Mint ahogy tegnap is mondtam, remélem, hogy ez nem színlelt őszinteség. De lesz időd bizonyítani. – Erre a férfi átkarolta és megcsókolta a lányt, aki viszonozta.

– Köszönöm. Nem fogsz csalódni.

– Remélem – mondta a lány, és visszakapcsolta a zenét. A férfi visszahúzta maga mellé az ágyra, elfeküdtek, ölelte és csókolta a lányt.

– Én is választ kaphatnék arra a két kérdésemre?

– Melyikre?

– Azok a bizonyos órai gondolatok?

– Furdalja a kíváncsiság az oldalad, mi? – mosolygott a lány.

– Igen.

– És a másik?

– Fizikai vagy érzelmi a vonzalom? Mert ugye, be kell látnod, hogy...

– Hűha, de nagy arcunk van. Nagyobb arcot vagy kisebb tükröt kérsz karácsonyra? – poénkodott tovább a lány, mire végre a férfi is elmosolyodott.

– Beérem bizonyos válaszokkal is.

– Hát, rendben. A másodikra a válaszom: nem tudom igazán, talán mindkettő.

– Talán? – kérdezett vissza úgy a férfi, ahogy Jess tette, azon a bizonyos első éjszakán.

– Az elsőre pedig, huh, nem is tudom, elég sok minden kavarog a fejemben.

– Mondj egy párat!

– Felidéződtek a tegnapi mozi egyes részletei, aztán az a bizonyos együtt töltött éjszaka, és rengeteg kérdés.

– Például?

– Hogy fogom/fogjuk kezelni ezt az egészet, ha lesz belőle valami?

– Úgy érted, az egyetemen?

– Igen.

– Javaslat?

– Nem tudom.

– Zavarna, ha a suliban érintenélek, csókolnálak vagy kiderülne?

– Bajod lehetne belőle? A vizsgáztatásomat leszámítva, mert azt ugye igencsak megnehezítené.

– Nem hiszem. Ami pedig a vizsgádat illeti, találunk rá megoldást.

– Nem hiszed, vagy nem lehet?

– Szerintem, nem lehet. Zavarna?

– Ha nincs számodra vagy számunkra káros következménye, akkor nem.

– Rendben, tudod mit? Akkor egyelőre távol tartjuk az egyetemtől – javasolta a férfi.

– Igen, lehet, hogy ezt kellene tennünk. És most, hogyan tovább?

– Mármint az est további részével kapcsolatban?

– Igen, arra gondoltam.

– Mihez lenne kedved?

– Nem tudom, neked?

– Maradhatunk. Vagy el is mehetünk valahová? – nézett kérdőn a lányra. Ekkor megcsörrent a férfi telefonja, de meg sem mozdult, hogy felvegye.

– Vedd csak fel! – mondta a lány. A férfi felkelt az ágyról, és kiment a kabátjához a telefonjáért, felvette és visszament a lányhoz, aki elfeküdt az ágyon, és becsukott szemmel lazított. A férfi a lány mellé feküdt és megcsókolta, majd az oldaláról a hátára gördült és magához húzta a lányt. Majd mikor lerakta a férfi a telefont az éjjeli szekrényre, ismét ölelni és csókolni kezdték egymást. Most a változatosság kedvéért a lány telefonja szólalt meg. Aki nyújtózott érte, de nem érte el, így a férfi nyúlt érte és odaadta:

– Köszönöm – és egy futó csókot nyomott a férfi ajkára. – Szia, mondd! Visszadobtam. Nem tudom, mindjárt megkérdezem. Kelly kérdezi, lenne e kedvünk valamihez négyesben?

– Például mihez?

– Például mihez? – tolmácsolta a lány a telefonban. – Mozi vagy tánc, vagy… – fordult most a férfihoz.

– Nekik, mihez lenne kedvük?

– Ilyen sorrendben? – nevetett Jess.

– Olyan szép vagy, mikor nevetsz – súgta oda neki a férfi.

– Szóval? – nézett a férfira.

– Miért ne, fél hétkor a mozinál.

– Hallottad? Oké, akkor ott. Pusszantalak – lerakta a telefont, és megcsókolta a férfit.

– Köszönöm a bókot.

– Nem vagy túl fáradt hozzá? – kérdezte aggódva a férfi.

– Nem. Uram-atyám, 20 perc múlva ott kell lennünk, és én még kész sem vagyok. Két perc és szalonképessé varázsolódom – mondta a lány, és elővett néhány ruhadarabot a szekrényéből. Elvonult a fürdőbe, majd visszajött.

– Hűha, de jól nézel ki! – bókolt újra a férfi, de tényleg komolyan is gondolta. Majd mikor a lány össze akarta fogni a haját: – Ne kösd össze, kérlek! Miért fogod össze mindig?

– Nem tudom, talán kényelmesebb. Mehetünk? Te nem szerettél volna...

– De, beugrunk hozzám is! – szakította félbe a lányt. Úgy is tettek. A férfi is gyorsan átöltözött, majd a mozi előtt várták Kellyéket.

– Mit dobtál vissza?

– Hogy mondod?

– Te mondtad a telefonban, Kelly-nek.

– Ja, arról beszélsz? A labdát dobtam vissza.

– Érthetőbben?

– Azt beszéltük Kelly-vel, hogy tegnap a mozival nekem dobtátok a labdát. Mire ő: döntsd el, hogy elpasszolod vagy visszadobod. Hát, visszadobtam.

– Értem. – Megérkeztek Kellyék, bementek a moziba és elfoglalták a helyüket. Christopher már a kocsiból való kiszállás óta ölelte a lányt, és a film alatt is. Többször megcsókolta, amit a lány szenvedélyesen viszonzott. A film után táncolni mentek, de Jess kérésére nem az egyetemi klubba, hanem egy helyi diszkóba. Mivel Christopher vállalta a sofőr szerepét, így ő nem fogyasztott alkoholt, ahogy persze Jess sem. Mert ő alapjáraton szeszesital mentes életet él. Kb. két óra körül hazavitték Kellyéket, majd Jess-t kísérte haza.