Copyright © 2025, dr. Rátkai Tímea

Copyright © 2025, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Borító © Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,

az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Lakatos Levente

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Nyomdai előkészítés Baseline Stúdió

ISBN 978 615 646 140 7 (epub)

A könyv a 2011-es romonyai kettős gyilkosság eseményeit és következményeit dolgozza fel.

A szerző a rendelkezésére álló információk és adatok alapján törekedett a történtek teljes körű bemutatására.

Ennek érdekében – az elkövető hozzájárulásával – feldolgozta a nyomozás és a bírósági eljárás iratait, valamint interjúkat készített az elkövetővel és más érintettekkel.

A szerző felkereste az áldozatok hozzátartozóit, akik nem kívántak nyilatkozni, kérésüket tiszteletben tartva az általuk tapasztaltakat az eljárás során tett tanúvallomásaikon keresztül mutatjuk be.

A túlélők iránti együttérzésből egyes neveket vagy karaktereket és bizonyos eseményeket megváltoztattunk.

Igaz történet alapján.

Aznap lett belőle gyilkos.

07:00 óra

Hihetnénk, hogy a sorsfordító napok reggelén valamiféle különleges érzés keríti hatalmába az embert. Például mások olyankor az ízek, az illatok, egyszerűen érezzük a zsigereinkben, hogy valami fontos változás közeleg. Pedig a reggel ugyanolyan akkor, amikor napközben szörnyű diagnózist kapunk, vagy először találkozunk életünk szerelmével. És bizony ugyanolyan akkor is, amikor pár óra múlva agyonlövünk két embert. Semmi, de semmi különbség nincs.

Bereczki Sándor mániákusan szerette a megszokott dolgokat. Reggelente a tévé ébresztette, a zenecsatorna fokozatosan emelte a hangerőt. Ezt követően szólalt meg az iPhone a tévé alatti fiókban, ahová azért tette minden áldott este, hogy ne csábítsa visszaalvásra a szundi funkció.

Az elmúlt napok hajtása sikeresen terelte el a figyelmét a magánéleti problémáiról. A Pécsi Sörfőzde logisztikai igazgatójaként ötszázmilliós pályázatot készített elő. Szerette az ilyen feladatokat, mert precíz, elemző emberként biztonságosan igazodott el a számok világában. Ez a világ kiszámítható volt, teljes kontrollja volt felette. A nőkkel viszont egészen más a helyzet. Ők szeszélyesek és kiszámíthatatlanok. És ez alól számára Ivett sem kivétel.

A telefon a legjobbkor jelezte, hogy ideje elkezdeni a napot. Mivel nem kávézott, egy pohár gyümölcslevet ivott, majd hideg vízzel arcot mosott. Utóbbi volt számára a legfontosabb lépés a reggeli rutinjában – a hideg víztől indult be az agya, minden, ami odáig történt, nem volt más, mint álomkóros kóborlás. Ezután beállt a zuhany alá, és miközben élvezte, ahogy végigfolynak testén a vízcseppek, ismét eszébe jutott Ivett. Egyszerre gyűlölte és szerette őt. Rohadt egy érzés.

Kicsivel több mint egy éve ismerkedtek meg a sörfőzde majálisán. Az első pillanatban lenyűgözte a csinos és vagány ügyvédnő. Nem kellett három hét, és gyakorlatilag már együtt éltek Ivett házában Romonyán. Párdy – merthogy ekkor már így becézte – nem csupán intelligens, de csodás, párducra emlékeztető alkatú, gyönyörű nő. Még azon a nyáron elutaztak Tenerifére, ahol alig bírtak betelni egymással. Az égbolt ott híresen tiszta, és a helyiek szerint, amikor az emberek éjszaka felnéznek, a csillagok üzeneteit figyelmesen hallgatva felfedezhetik a jövő titkait.

Elmegy az összes csillag a picsába.

A tavalyi nyaralás szép emlékeit már rég felülírták az idén Mallorcán töltött napok. Hiába telt el egy hónap a hazatérés óta, a keserűség kitartott: Mallorcán véget ért a kapcsolatuk.

Kapkodva öltözött. Nem várták aznap meetingek, így nem kellett nyakkendővel bíbelődnie, gyors mozdulatokkal rángatta magára a farmert és a pólót. Negyvennégy évesen élete legjobb formájában volt, és ezt pontosan tudta magáról. Elégedetten pillantott végig a tükörképén – büszke mosolyt húzott az arcára mindaz, amit az évek során felépített.

Erdélyből jött, Nagyváradon nőtt fel egy tömbházban, ahol már a tévé is luxusnak számított. Mégis boldog és tartalmas gyerekkort tudhat magáénak, tele olyan emlékekkel, amelyek sosem fakulnak meg. Ahol élt, ott senkinek sem volt sok pénze: mégis, a telepi gyerekek mindennapjait nagy nevetések és közös kalandok színesítették. Mindig emlékezett, honnan indult, és sosem felejtette el idős szüleit, akiket mélyen tisztel és mindenben támogat.

Mindig is menőnek tartotta, hogy a házából közvetlenül a garázsba léphetett. A gombnyomásra nyíló és záródó ajtó apró, de elégedettséggel eltöltő luxus volt számára. Megbecsülte azokat a dolgokat, amiket önmagának teremtett meg – ez a garázs is egy volt ezek közül.

Ahogy a kocsiba szállva megfeszült a lába, hirtelen elpattant a cipőfűzője. A filmekben tipikusan ilyen apróságok indítják el az események azon láncolatát, amelyek végül elkerülhetetlen végkifejlethez vezetnek.

Ha valaha visszagondol erre a napra, minden bizonnyal a cipőfűzőt tekinti majd az első láncszemnek.

22:25 óra

Mintha egy elcseszett filmbe csöppent volna. Ott állt a romonyai házban, fegyverrel a kezében. Ivett és az ismeretlen férfi a kamrába zárkózva próbált életben maradni. Ez az a perc, amikor még visszakozhatna. Szabadon távozhatna, és azt tehetne, amit csak akar. Oda utazhatna, ahová csak vágyik, megvalósíthatná az összes álmát. Élhetne normális apaként, láthatná, ahogy a fia felnő, és támogathatná őt a legfontosabb mérföldköveinél. Találhatna egy nőt, aki tényleg szereti, akit viszontszerethetne, és aki mellett nyugalomra lelhetne.

De Bereczki Sándor betárazta, majd csőre töltötte a Berettáját. Aztán meghúzta a ravaszt.

Jogászként és kutatóként évek óta foglalkozom a tényleges életfogytig tartó szabadságvesztéssel (TÉSZ), mely a halálbüntetés eltörlése óta a legsúlyosabb kiszabható büntetés hazánkban.

Ez az a büntetési forma, melyet a bírók akkor alkalmaznak, ha úgy ítélik meg, hogy az elkövető annyira veszélyes, hogy végleg ki kell őt zárni a társadalomból. Ezek az emberek az ítélet kimondásával szinte végleg megszűnnek létezni a külvilág számára. Néhány kapcsolattartót leszámítva a világ szemében ők gyakorlatilag halottak. Mindeközben viszont élnek, és ez a paradoxon, illetve az ezt körülvevő morális dilemmák teszik számomra igazán érdekessé ezt a büntetési nemet.

Az elmúlt 25 évben összesen 89 alkalommal szabtak ki tényleges életfogytig tartó szabadságvesztést.

A TÉSZ-t kapó elítéltek sorsa kezdetben véglegesen megpecsételődött: büntetésük alapján biztosra vehették, hogy a hátralevő életüket a számukra kijelölt zárkában kell majd leélniük. A szabályozás azóta változott, az Emberi Jogok Európai Bírósága az emberi méltósághoz való joggal összeegyeztethetetlennek ítélte a remény elvételét, így jelenleg 40 év után a kötelező kegyelmi eljárás megadhatja a szabadulás lehetőségét. Persze, csak ha valaki megéri ezt az időt.

89 eset még feldolgozható, tanulmányozható, átlátható, ezért mindegyikük történetét ismerem. Az ítéletek részleteiben ott vannak az elkövetők életkorára, családi helyzetére, anyagi körülményeire vonatkozó információk. Az is kiolvasható belőlük, hogyan és miért történt a bűncselekmény. Néha felsejlik egy-egy emberi történet a líraibb vénával megáldott bírák soraiból, de az indoklások jellemzően szenvtelenek és hivatalosak. Engem viszont pont a sorok mögött meghúzódó emberi drámák érdekelnek.

Az áldozatok történetét jól ismerjük, hiszen ezek a tragédiák kivétel nélkül a figyelem középpontjába kerülnek, és a média igyekszik kiszolgálni a társadalmi érdeklődést. De az elkövetés pillanatában nem csupán a sértettek élete törik ketté, hozzátartozóik számára a veszteség feldolgozása szinte elviselhetetlen lelki teher, és az elkövető családjára is bőségesen hat a tragédia. Egy anyának szembesülnie kell azzal, hogy gyermeke embert ölt. Egy fiúnak meg kell értenie, hogy az apja, aki eddig példaképe volt, gyilkossá vált. Egy nagymamának el kell fogadnia, hogy a lánya, aki valaha gondoskodó anya volt, utolsó szabad napjaiban megölte a saját gyermekét. Napestig lehetne sorolni a megrázóbbnál megrázóbb példákat.

Hiszem, hogy ezekben a történetekben rengeteg tanulság rejlik. Ha megismerjük őket, lehet, hogy a megfelelő pillanatban, a múlt példáiból okulva, eszünkbe jut rendőrt hívni, segítséget kérni, vagy egyszerűen lezárni egy toxikus kapcsolatot.

És mi történik az elkövetővel? Az ő élete is gyökeresen átalakul, mostantól a börtön falai között, szigorú szabályok szerint, néhány négyzetméteren folytatódik. Nincs többé választási szabadság: sem az ételben, sem az élményekben. Bőséges vacsorák, barátokkal töltött esték, szerelmes ölelések – mindez végleg a múlt része marad.

A könyvsorozat gondolata már régóta formálódik bennem. Nem csupán az ütős címek és a megrázó történetek érdekelnek, hanem a mélyebb igazságok. Minden egyes kötet egy-egy gyilkos életét járja körbe. Szeretném megismerni őket – nem csupán a bűncselekmények részleteit, hanem azt is, hogyan jutottak idáig. Beszélgetni fogok velük, hosszan, egészen a gyerekkorukig visszanyúlva. Mert mindig is foglalkoztatott a kérdés: hogy válik valakiből gyilkos? Tényleg igaz, hogy mindez már gyerekkorban eldől? Ha igen, mik azok a tényezők, amelyek ezt az utat kijelölik?

A könyv nem csak az elkövető tetteiről szól majd. Szeretném bemutatni az áldozatok és a hozzátartozók nézőpontját, megvilágítani a gyilkosságok helyszíneinek jelentőségét, és részletesen feltárni a nyomozati anyagokat. A folyamat során a saját kíváncsiságom vezet. Tudni akarok mindent, érezni, amit ők érezhettek, és megérteni, mi történt bennük, velük. Mert a gyilkosok története mögött mindig több rejlik, mint egy ítéletben leírt cselekedet.

ÚJ DUNÁNTÚLI NAPLÓ

2011. SZEPTEMBER 2.

KETTŐS GYILKOSSÁG
SZERELEMFÉLTÉS MIATT

Kivégezte volt szeretőjét
és annak új partnerét az igazgató

Szörnyű és értelmetlen tragédia, szerelemféltésből elkövetett kettős gyilkosság történt szerdán késő este Romonyán. A gyilkost, egy ismert, komoly hagyományokkal rendelkező pécsi cég 44 éves szállítmányozási igazgatóját, B. Sándort a helyszínen elfogták.

A férfi hivatásos sportlövő volt, otthonában engedéllyel tartott sportfegyverével végzett az áldozatokkal, majd öngyilkos akart lenni. A rendőrségi telefonos ügyeletesnek azonban sikerült jobb belátásra bírnia 40 perc folyamatos beszélgetéssel. A férfi amiatt hívta a 107-et, hogy elmondja, mit tett, de közölte azt is, hogy agyon fogja lőni magát. Az áldozatok egy 37 éves pécsi ügyvédnő és egy 36 éves paksi férfi, információink szerint a város volt aljegyzője voltak. Úgy tudjuk, hogy a tettes és volt barátnője nagyjából egy évig voltak együtt, néhány hete azonban elváltak útjaik. B. Sándor a napokban megtudta, hogy az ügyvédnőnek új szerelme van, halálosan megfenyegette, szóba került az is, hogy lelövi őt és a paksi férfit, ha megtudja, hogy újra találkoznak. Tanúk elmondása szerint a hölgy nem vette komolyan a fenyegetést. A tettest őrizetbe vették, előzetes letartóztatásáról szombaton dönthet a bíróság.

Még sötét van odakint. Hajnalodik, amikor beülök a kocsimba, és elindulok Szeged felé. Mondanám, hogy nehezemre esett a korai kelés, de nem lenne igaz: napok óta készülök arra, hogy találkozzam az első könyvem szereplőjével. A történetét a nyomozati és bírósági iratokból már ismerem, tudom, megölt két embert: a volt barátnőjét és a férfit, akiről még az utolsó pillanatban sem tudta, hogy kicsoda. Az ítélet távolságtartó egyszerűséggel nevezi tettét az indoklásban szerelemféltésnek, de a történetek sosem ennyire egyszerűek. Mögöttük számtalan apró részlet bújik meg, és engem ezek érdekelnek igazán.

Miközben sorra hagyom el a pályán a szegélyoszlopokat, a mai találkozón jár az eszem.

Ma megismerem Bereczki Sándort, a gyilkost. És bízom benne, hogy két hónap múlva, amikor a beszélgetéseink végére érünk, már nem a gyilkostól, hanem Bereczki Sándortól, az embertől búcsúzom.

Az ő története már régóta foglalkoztatott.

Elsősorban azok az esetek érdekelnek, amelyekben az elkövető a gyilkosságot megelőzően soha nem követett el erőszakos bűncselekményt. Aztán történik valami – egy magánéleti esemény, egy trauma, egy törés –, ami kivált belőle egy szélsőséges reakciót. Az ilyen helyzetekben a legizgalmasabb kérdés számomra: miért?

Miért döntött akkor úgy, ahogy?

Miért nem választott más utat?

Számtalan lehetősége lett volna, hogy másképp cselekedjen, de az adott pillanatban mégis a legrosszabb döntést hozta meg.

Vajon ma máshogy döntene?

Melyik volt az a pont, ahol még visszafordíthatta volna az eseményeket?

Bereczki Sándor élete legjobb időszakát élte. Egy nagyvállalat logisztikai igazgatójaként sikeres volt a szakmájában, és a kiemelkedő egzisztenciája lehetővé tette számára például, hogy luxusnyaralásokra utazzon aktuális barátnőjével. Barátnők pedig mindig akadtak: nemcsak sikeres, de határozottan sármos férfi hírében állt.

A kettős gyilkosság előtti, nagyvilági élethez képest most Szegeden, a „Csillag” börtön falai között tengeti a mindennapjait. Ha a hazai jogi szabályozás nem változik, úgy még legalább huszonhét évig. Ez a kontraszt, ez az éles váltás az, ami annyira érdekessé teszi számomra a történetét: hogyan válik egy sikeres, irigyelt emberből elítélt gyilkos? És vajon hogyan éli meg ezt ő maga?

Jó ideje pontosan tudtam, hogy róla szeretném írni az első könyvemet, de csak néhány héttel a mai, első találkozásunk előtt küldtem el neki a felkérőlevelemet. Tudatni akartam vele, mire vállalkozik azzal, ha rábólint a megkeresésemre, ezért nem csináltam belőle titkot, hogy a kötet megszületéséhez hónapokon átívelően szükséges faggatnom a legbensőbb titkairól. A közös munkának pedig csak akkor van értelme, ha valóban megnyílik nekem.

Annak ellenére, hogy reménykedtem benne, őszintén szólva egy kicsit meglepett, hogy igennel válaszolt, hiszen eddig mindösszesen egyetlen alkalommal adott interjút, akkor is csupán néhány kérdésre reagált. Mindenképpen megkérdezem majd tőle: miért döntött úgy, hogy 13 év elteltével hajlandó találkozni velem, és miért éppen engem tisztel meg a bizalmával?

Tudom, hogy rengeteget számít az első benyomás. Most fog eldőlni, hogy működik-e közöttünk a kémia. Meg tudom-e nyitni őt annyira, hogy valóban mély beszélgetéseket folytassunk?

Figyelmesen átrágtam magam a vele kapcsolatos anyagokon. Alaposan áttanulmányoztam a rá kiszabott első- és másodfokú ítéletet, és felkutattam minden elérhető sajtóanyagot, ami róla vagy a bűncselekményéről megjelent. Mindezek alapján kialakult bennem róla egy benyomás, kíváncsi vagyok, az mennyire fedi a valóságot.

Útközben többször lejátszom gondolatban a lehetséges első mondatokat, nagyon szeretném szinte azonnal – lehetőség szerint öt percen belül – elnyerni a bizalmát. Eközben persze tisztában vagyok vele, hogy ez időigényes folyamat, nem türelmetlenkedhetek.

Mire Szegedre érek, teljesen kivilágosodik. Ismerős számomra a Mars tér felé vezető út, a tudományos munkám okán többször is megfordultam már a „Csillagban”. Mindig megcsodálom a szép parancsnoki épületet, mely a város közepén, a piac szomszédságában helyezkedik el. Kézenfekvő a kérdés: miért éppen a belvárosban építették azt a komor épületkomplexumot? A válasz egyszerűbb, mint hinnénk: a börtön építésekor, az 1880-as években itt egy katonai gyakorlótér melletti hatalmas, lápos, mocsaras terület állt. Ez tűnt akkoriban a város vezetése számára nélkülözhetőnek, így ezt jelölték ki az új börtön felépítésére.

A három emelet magas, négy épületszárnyas, körfolyosós börtönépület alaprajza csillag alakot formáz, innen a „csillag börtön” elnevezés. Érdekesség, hogy korábban többek között Gárdonyi Géza, Ady Endre és Kádár János is a Szegedi Fegyház és Börtönben raboskodott.

A megbeszélt időpont előtt néhány perccel érkezem. A kocsiban még egyszer ellenőrzöm, hogy működik-e a diktafonom. Beteszek egy plusz powerbanket, átnézem az igazolványaimat, és elindulok a főépület kapujához. Csengetek, majd a büntetés-végrehajtás elképesztően összehangoltan működő világába belépve magam mögött hagyom a Mars téri piac zsibongását.

Ahányszor a „Csillagban” járok, rendre megállapítom, mennyire olajozottan működik ez a gépezet. A sajtós hölgy – aki a következő hónapokban a kísérőm is lesz – már vár. Kávéval kínál, röviden beszélgetünk. Most tudom meg, hogy leendő riportalanyom a HSR körlet lakója. A mozaikszót a hosszú idejű speciális rezsim kifejezés kezdőbetűi alkotják. Ahogy a neve is mutatja, lakóit hosszú időre ítélték el, különösen veszélyesek, problémásak, vagy épp védelemre szorulnak. Az első HSR körletet Magyarországon itt, Szegeden adták át, de mára már Sátoraljaújhelyen, Tiszalökön és Budapesten, a Kozma utcában is működnek hasonló körletek. A zárkák egy-, vagy maximum kétszemélyesek, és a lakóknak csak a börtön tetején kialakított, kizárólag az égre nyíló kilátással rendelkező sétálóudvaron adatik lehetőségük friss levegőt szívni. A különleges biztonsági intézkedések mellett működő körleten raboskodott Szabó Zoltán, a „Balástyai rém”; Bódi Zsolt, az „oktogoni lövöldöző”, de például Magda Marinko is. Az itt élő fogvatartottakat a fokozott biztonság miatt nem mozgatják, így az interjút is a körleten belül tudom majd elkészíteni.

A parancsnoki épületből a börtön csillag alakú részébe átérve a fogvatartottak hétköznapi forgatagába csöppenek: vagy a boltnál állnak sorban, vagy takarítanak, esetleg épp az iskolai körlet felé igyekeznek, ahol párhuzamosan tanulnak az általános iskolai és gimnáziumi évfolyamok. Zavarba esem a fürkésző tekintetektől, és hálás vagyok magamnak, hogy reggel kifejezetten visszafogottan öltöztem.

A legfelső emeleten, a HSR vaskapus bejáratánál egy újabb biztonsági átvilágításon esem át, majd ezt követően végre elérkezem Bereczkihez, a zárkájába. Már várt engem.

Nincsen bennem félelemérzet, már az első pillanattól tapasztalom, hogy ügyelnek a biztonságomra: függetlenül attól, hogy egy rács választ el Sándortól, mind kamerán keresztül, mind személyes jelenléttel folyamatosan figyelik a vele töltött összes percemet.

Amikor először beszélgettem gyilkossal, még tele voltam kérdésekkel önmagam felé. Vajon érzek majd bármi különöset? Érzékelek-e majd valamilyen megfoghatatlan jelet, gyilkos kisugárzást, és lesz-e ösztönös viszolygás bennem vele szemben? Hiszen az illető elkövette a lehető legsúlyosabb bűnt: embert ölt. Emlékszem, ahogy elkezdtünk beszélgetni, minden félelmem elszállt. Bízom benne, hogy ez ma sem lesz másképpen, és Bereczki Sándorral ugyanolyan természetességgel tudok majd kommunikálni, mint bárki mással egy átlagos találkozón.

Bemutatkozik, és csak akkor ül le, amikor én már helyet foglaltam. Később, ahogy egyre többet beszélgetünk, megállapítom, hogy még ebben a szokatlan és zárt világban is hű maradt a gyerekkorában tanult illemszabályokhoz.

Láttam róla fotókat, még a bűncselekmény elkövetésének idejéből. Őszintén szólva arra számítottam, hogy a börtönben eltöltött tizenhárom esztendő sokkal látványosabb nyomokat hagyott rajta. De a magas, jó kiállású férfiről csupán a zárkák világára szabott ruhája árulja el, hogy a külvilágtól teljesen elzárva raboskodik.

– Köszönöm, hogy lehetőséget adott a találkozásra, és örülök, hogy személyesen is megismerhetem Önt – kezdem suta formalitással a beszélgetést.

Nem felejtem el felköszönteni őt születésnapja alkalmából, ami véletlenül egybeesik a mai találkozónkkal. Az arcán felderengő félmosolyból látom, jólesik neki a gesztus, nem hiszem, hogy sok jókívánságot kapott ma itt.

Megbeszéljük, hogy Sándornak fogom szólítani. A Bereczki úr túlzóan hivatalos volna, a tegeződés pedig természetesen szóba sem kerül.

Hamar a közös munka részleteire terelem a szót: elmagyarázom, hogy a beszélgetéseinket diktafonnal rögzítem, és minden alkalommal elhozom majd az előző találkozónk leiratát, amit átnézhet, törölhet belőle, vagy bármit hozzáfűzhet.

Miután a részleteket tisztázzuk, arra kérem, hogy meséljen a gyermekkoráról. Úgy gondolom, ezzel a – remélhetőleg – könnyedebb témával egyszerűbbé tehetem a beszélgetés kezdetét.

– 1967. augusztus 26-án születtem Marosvásárhelyen – kezdi. – Apum Nagyszalontáról származik, 1940-es. Bár nem beszélt róla sokat, úgy tudom, grófi család sarja volt, a családi gyűrűt most a fiam őrzi. Az ő élete sem volt egyszerű: fiatalon elköltözött otthonról, valami miatt mindig egy kicsit kilógott a saját családjából. Van egy olyan sejtésem, hogy az édesanyja házasságon kívüli kapcsolatából születhetett, és talán ez volt az oka annak, hogy mindig egy kicsit kívülállóként kezelték.

Gyerekkorom nyarait gyakran töltöttem Nagyszalontán. Ott ismertem meg a magyar meséket, a magyar világot, és először láttam tudományos csatornákat, amelyek akkoriban nagy hatással voltak rám. Az ottani unokatestvéreim sikeres emberek lettek, az egyikük atomfizikus, a másik pedig aneszteziológus Magyarországon. Velük sajnos ma már nem tartom a kapcsolatot. Én csúnya lettem a szemükben. Édesanyám 1937-ben született. Különleges nő volt: intelligens, olvasott és rendkívül szép. A következő találkozásunkra mindenképp készítek majd elő fényképet róla. Gyerekkorában zongorázott, hiába volt akkor nagyon szegény világ, később gépírást tanult, és titkárnőként dolgozott.

Amikor az édesanyjáról mesél, a hangja árnyalatnyit ellágyul, minden szavából érződik a kötődés és a mélységes tisztelet.

– Gyerekként néha meglátogathattam a munkahelyén – folytatja. – Ilyenkor leültem az íróasztalához, és gépeltem, tőle sajátítottam el ezt a készséget. Fiatalon egy bántalmazó kapcsolatban élt, amelyből egy lánya született, az én nővérem. Amikor apum Nagyszalontáról Marosvásárhelyre költözött, megismerkedtek, és ő segített neki kilépni ebből a fájdalmas kapcsolatból. Apum villanyszerelőként a helyi mentőállomáson dolgozott, ahol autóvillamossággal foglalkozott – akkoriban ez egy jól fizető szakmának számított. Szerelem volt közöttük első látásra. Hamarosan beköltöztek az anyai nagymamám lakásába, és ott születtem meg én is. Később, ahogy a város fejlődött, a nagyszülői lakás helyére szállodát építettek – ez lett Erdély egyik legmenőbb szállodája. A szüleim választhattak, hová költözzenek, és bár egyikük sem volt mérnök vagy orvos, mégis a város gazdag felsőosztályának negyedében kaptak lakást. Közel laktunk a kórházhoz, ami azt jelentette, hogy nálunk mindig stabil volt az áram- és gázellátás, sosem tudták lekapcsolni. Ez nagy luxus volt akkoriban. Egy tömbház negyedik emeletén éltünk: anyum, apum, a nővérem, a nagyszüleim és én. Körülbelül hét-nyolc éves lehettem, amikor a nővérem elköltözött. Nagyon kevés emlékem maradt róla, néha-néha elmentünk együtt korcsolyázni. Elég zűrös fiatalkora volt – önfejű lány volt, aki nem találta a helyét. Gyorsan férjhez ment, és négy gyereke született. Anyummal mindig tartotta a kapcsolatot, de én nem sokat tudtam róla. Édesanyám a halála előtt rendezte a kapcsolatunkat. Milyen a sors, végül a nővérem lett az egyetlen kapcsolattartó rokonom, a fiamon kívül, természetesen. Hetente beszélünk Skype-on.

Nem lett több testvérem, a szüleim így döntöttek. Mi hárman és a nagyszüleim egy szeretetteljes buborékban éltünk. Hiába volt Ceaușescu diktatúrája Romániában, mi ebből semmit nem éreztünk. Az óvodás éveimből csak jó dolgokra emlékszem. Szegények voltunk, de mindig volt tiszta ruhám, és megvolt minden, amire szükségünk volt. Úgy mondanám, hogy a középréteghez tartoztunk a kommunizmusban.

Nem voltunk tehetősek egyáltalán. Emlékszem, nagyon szerettem korcsolyázni, de nem volt pénzünk felszerelésre. Aztán anyum szerzett valahonnan egy kidobott korcsolyát, amit „megvulkanizáltak”, apum megélezte, én pedig nagyon örültem neki, pedig fehér volt, és a fiúknak általában fekete van.

Ezt bepótoltam egyébként – teszi hozzá mosolyogva. – 38 évesen, amikor pénzem már volt bőven, elmentem a Decathlonba, és megvettem mindent, amire korábban vágytam. Vettem biciklit, görkorit, sorosat. Megtanultam, hogy az ajándékot ki kell csomagolni. Egyszer élünk.

Valahogy az ő szájából ezek a gondolatok különleges hangsúlyt kapnak. Érdekes, hogy az elhalasztott pillanatokról, meg nem vásárolt dolgokról, el nem csókolt csókokról, meg nem látogatott úti célokról mindig a halál vonatkozásában beszélünk. De ebben a történetben mindez új perspektívát kap. Milyen lehet ezekre a kihagyott és immár pótolhatatlanná vált élményekre úgy gondolni, hogy közben még élünk? Hogy az emberek, a helyek, a tárgyak elérhető közelségben, tulajdonképpen falnyi távolságra vannak, a vágyaink sem szűntek meg, és mégsem juthatunk hozzájuk soha?

Az ajándékot ki kell csomagolni. Ezt a gondolatot biztosan magammal viszem.

– Képzelje, óvodáskoromban egyszer elraboltak – közli velem egyszerűen, mintha csak egy kalandos gyermekkori történetet idézne fel, és nem egy potenciálisan traumatizáló élményt. – A tatám nagyon szeretett kártyázni, engem pedig gyakran vitt magával, mert a kártyaasztalok mellett volt egy körhinta, ahol sok másik gyerek játszott. Nyár volt, jó idő, a papám iszogatott egy kicsit, mi pedig kavicsokkal petanque-ot játszottunk – persze akkoriban mi csak „kövezésnek” hívtuk. Az nyert, akinek a kavicsa közelebb esett a célhoz. A nyereményünk pepsis és sörösüvegek zárókupakja volt, amit előtte szétlapítottunk, hogy „pénzérme” legyen belőle. Akinek több kupakja volt a zacskóban, az volt a menő. Éppen játszottam a többiekkel, amikor odajött hozzánk egy idős hölgy.

Tetszik, hogy a nőkre konzekvensen hölgyként hivatkozik, szóval nemcsak a viselkedésében, de a megfogalmazásaiban is tisztelettudó – állapítom meg magamban. Ő közben tovább folytatja a történetet:

– Rámutatott egy házra, és azt mondta, ott limonádét osztogatnak. Persze én és két másik kisfiú azonnal odasiettünk. Amikor odaértünk, azt mondták, hogy a limonádé elfogyott, már csak nekem jutott. A két másik fiút elküldték, én viszont bementem a házba. Arra, hogy odabent mi történt, már egyáltalán nem emlékszem.

Közben a tatám hamar észrevette, hogy eltűntem. A két kisfiú megmutatta neki, melyik házba vittek be. Odament, dörömbölt az ajtón, nagy zajt csapott. A házban rájöttek, hogy jobb, ha visszaadnak, mert biztosan lebuknának. Azt hazudták, hogy én kopogtam be vizet kérni, ezért kerültem oda. Szerencsére a családom nekem hitt. Anyumék kihívták a rendőrséget, és a nyomásra a fiatal nő végül megtört. Bevallotta, hogy elveszítette a gyerekét, és azt gondolta, hogy mivel én ilyen kis szerencsétlen és rosszul öltözött vagyok, náluk sokkal jobb dolgom lenne. Azt tervezték, hogy Németországba visznek – fejezi be a történetet nyugodt hangon, mintha csak egy távoli emléket idézne fel, amiben nincs semmi fájdalom, csak egy gyerek szemével megélt kaland.

Ahogy Sándor a gyerekkoráról mesél, szinte életre kel előttem egy olyan korszak képe, amikor a szülőknek még nem kellett azon szoronganiuk, hogy hagyják-e a gyerekeiket önállóan felfedezni a világot.

– Arra a környékre, ahol éltünk, a szülők nagyjából egy időben költöztek a gyerekeikkel. Mire hat-hét évesek lettünk, és már ki mertek engedni minket felügyelet nélkül, gyerekcsordák lepték el az utcákat. Estig kint játszottunk, harsányak voltunk, bújócskáztunk, ipiapacsoztunk, és hatalmasakat kacagtunk. Minden rendezett volt körülöttünk, az utcakép tiszta, a kukákat mindennap elvitték. Mi, gyerekek, persze minden tiltás ellenére csüngtünk a szemetes autón. Apum hiába figyelmeztetett, hogy mindenféle betegségeket hordozhat, minket ez nem zavart. A forró műanyagon ugráltunk, ami égette a lábunkat, de ez is a móka része volt. Ment a hatalmas nagy kocsi, pöfögött, tötyögött, élmény volt. Nyári estéken a frissen kaszált fűben feküdtünk. Aztán valakinek az apja elkezdett kiabálni: „Jenőke, ideje hazajönni!”, és mi kinevettük, de aztán kiderült, hogy a mi apánk is pont ugyanezt üzeni.

Sándor, a szavaiból áradó a nosztalgiával, finoman átvezet egy súlyosabb történetbe.

– Kilencéves voltam, amikor apum nagyon beteg lett. Nem mondták ki, hogy meg fog halni, de azt jósolták, hogy talán nem fog tudni többet járni. Egy csigolyaprobléma miatt sem ülni, sem állni, sem feküdni nem tudott. Az utolsó reményünk egy görgényi csodadoktor volt. Ő minden korábbi dokumentáció nélkül kimondta azt, amit máshol röntgenek sorozata után állapítottak meg. Kikevertetett egy krémet a patikában, ami végül meggyógyította apumat, legalábbis a családi legendáriumban így maradt meg ez a történet. Számomra viszont valami egész más miatt lett emlékezetes.

A doktor nővére jósnő volt, és míg vártunk, anyum hozzá ment be. Azt, hogy mit hallott tőle, nekem csak sokkal később mesélte el. Azt mondta, hogy a fia élet-halál között lesz, de meg fogja úszni. Ez így is lett, volt később két életmentő műtétem. Azt is megjósolta, hogy Magyarországon fogok élni, mondta ezt még akkor, amikor Romániában jó világ volt, senki nem akart elköltözni onnan. A legkülönlegesebb jóslata azonban az volt – most kapaszkodjon meg –, hogy meg fogok ölni valakit, és utána nem fogok tudni meghalni.

Amint ezt kimondja, beáll a csend köztünk. Nem kell mindent megmagyarázni.

Ahogy figyelem és hallgatom őt, a beszélgetésünk egyre árnyaltabb képet rajzol róla. Az eddig konoknak hitt ember képe helyett most egy öntudatos, szabadságszerető, a szülei által korán önállóságra nevelt kisfiút látok.

– A szüleim arra tanítottak, hogy álljak ki magamért. „Te Bereczki vagy, ne félj senkitől, legyen az főorvos vagy igazgató! Legyél körültekintő, illedelmes, de ha kell, mindig mondd el a véleményed!”

Később, a beszélgetéseink során ez a tanítás gyakran eszembe jut, mert Sándor személyiségének egyik sarokkövévé vált. Mindig kitartott amellett, amit ő igazságosnak tartott – legyen szó bérezésről, szakmai megbecsülésről, vagy az adott helyzetben elvárható viselkedésről. Ez a fajta igazságérzet sokszor nehezítette az életét. Képtelen volt elfogadni, hogy néha egyszerűbb lenne elengedni dolgokat, vagy vállat vonva beletörődni.

– Kilencévesen engedtek el anyumék először sátorozni. 16-18 sráccal mentünk együtt vonattal Toplicára. Egy másik anyuka kérdezte az enyémet, hogy engedhet el egy ilyen kicsi gyereket, hiszen még a hátizsákom is alig bírom el. „Legfeljebb otthagyja a felesleges holmikat, és hazajön anélkül” – felelte ő mosolyogva.

Apum megtanított tüzet gyújtani, égtájakat felismerni, anyum beszerzett nekem egy tájékozódási kézikönyvet. Megkaptam tőlük az első késemet, rozsdamentes volt, a tetején iránytűvel, végig elkísért. Így jártam gyerekként a hegyeket a többi sráccal.

Ahogy mesél, szinte látom a hegyekben bóklászó, bátor kisfiút. A szülei azonban nemcsak önállóságra, hanem óvatosságra is tanították.

– Apum mindig azt mondta: „Tudod, az ember úgy tudja, egyszer él. Tehát ne mássz fel hülye helyekre, ne ugrálj a vonaton, mint valami indián vagy Tarzan. Ne hajolj ki az ablakon, mert jöhet egy ág, és úgy pofon vág, hogy kilyukad a füled. Utána jöhetsz, hogy nem hallasz, mert nem is fogsz többet.” E szavak után már nem is próbálkoztam. Ültem, elvoltam, és figyeltem. A többiek persze csináltak hülyeségeket, és ahogy apum előre megmondta, szép sorra jöttek nekik a balesetek is.

Az önállóság és óvatosság együtt kísérte végig Sándor gyerekkorát, formálta személyiségét, és végül talán ez adta meg a lelkierőt ahhoz is, hogy ma itt üljön velem szemben, és őszintén meséljen a vele történtekről.

Elrepült az idő. A hangosbemondó figyelmeztet, hogy már csak öt percünk maradt.

Reggel még aggodalmaskodtam, vajon képes lesz-e így, ismeretlenül megnyílni előttem. Most úgy érzem, ezt az első akadályt közösen megugrottuk. Intellektusa semmit sem kopott az évek során: hamar világossá vált számomra, hogy kiváló beszélgetőtárssal van dolgom.

Nem kezdek bele egy újabb nagy témába, helyette afelől érdeklődöm, ami ebben a pillanatban a legjobban foglalkoztat: mennyire nehéz neki mesélni a kinti életéről?

Meglep, hogy elérzékenyül.

A hangja megremeg.

– Nehéz, de amikor igent mondtam az ön megkeresésére, elköteleztem magam a közös munka mellett. Ehhez pedig szükség van arra, hogy emlékezzek. Szerencsére ezek még a szép emlékeim.

Megbeszéljük, hogy másnap újra találkozunk, elbúcsúzunk, ő feláll. Néhány perccel később a HSR vaskapuja bezárul mögöttem.

Hosszan, tétlenül ülök az autóban, átadom magam az érzéseimnek.

Látom magam előtt a kacagó kisfiút Erdélyben, ahogy barátai között áll a hegyekben, a vállán a túlméretezett hátizsák, alig bírja cipelni, mégis büszkén viszi. Tekintete mindig kutat, mindig érdeklődő: mi van a következő domb mögött, milyen ízű az a bogyó, milyen hangot ad ki a patakban a kavics, ha bedobja? Tele van reményekkel, tervekkel, és hiszi, hogy a világ nemcsak megismerhető, de megszelídíthető is. Egy tökéletes élet képe lebeg előtte, és a gyermeki naivitással bízik benne, hogy minden álma valóra válhat. Egyelőre képtelen vagyok felfogni, hogyan juthatott el az élete évekkel később odáig, hogy betárazza a Berettáját, és elveszi két ember életét.

A szállodába érve becsekkolok, és a lobbybárban kikérek egy gin-tonikot. Úgy érzem, erre most szükségem van.

Nem felejtette el, amit ígért, a másnapi beszélgetésünknek már az elején előveszi a fényképeket, hogy segítsen arcokat kapcsolni a történeteihez.

Az egyik képen egy boldog családot látok: Zsolt – a fia –, Zsolt édesanyja, illetve az anyai nagyszülők. Egy másik fotó nyaralós a volt barátnővel, Melindával, és végül egy mosolygós, barna göndör hajú nő egy kiránduláson – ő Ivett, az egyik későbbi áldozata.

A képekről egyelőre nem ejtünk sok szót, Sándor éjszaka még több korai emléket elevenített fel, ezeket osztja meg velem. Már tegnap is feltűnt, milyen nagy jelentőséget tulajdonít a gyerekkorában megszerzett tudásnak, a tanulásnak és az otthonról hozott értékeknek, most is ezekre fókuszál.

– Az iskolai lét, a tanulás és a gyakorlati tudás nagyon fontos volt a szüleimnek. Sokszor hallottam tőlük, hogy ez mind a jövőm alapja lesz. Anyumnál az irodalom, a nyelvek és a kommunikáció álltak a középpontban. „Ha többet olvasol, nagyobb lesz a szókincsed. Ügyesebben beszélsz majd más nyelveket, választékosan fogalmazol, és nem maradsz ki a társasági beszélgetésekből” – mondogatta mindig. Azt tanította, hogy ha nem tudok érdemben hozzászólni egy témához, inkább hallgassak, ha véleményt kérnek, intelligensen kerüljem meg a választ, hogy ne veszítsem el a hitelességemet.

Elmeséli, hogy gyerekkorában egy hatalmas politikai világtérkép lógott a szobája falán, ami egy fontos játék eszközévé vált.

– Anyummal gyakran játszottunk vele. Kigondoltunk egy várost, és információkat adtunk róla: szélességi-hosszúsági fok, lakosság, nyelv. Ha kitaláltam, tíz pontot kaptam, ha nem, akkor további segítséget kérhettem kevesebb pontért. „Nulla” sosem járt, mert az nem ösztönöz. A játék egészen 300-500 pontig ment. Nem könnyítette meg a dolgom, soha nem hagyott nyerni direkt, és mindig új kihívások elé állított.

Így tanulta a földrajzot, majd az olvasmányait is ezekhez az összefüggésekhez kötötte.

– Mindig megkerestem, hogy az adott hely, amiről olvasok, hol van a térképen. Így tudtam elképzelni a történetet: mediterrán városok, lapos tetők, olívatermesztők, vagy éppen hegyvidéki falvak meredek háztetőkkel, faipari mesterségekkel. Anyum szerint egy könyv elolvasásával a nyelv, a kultúra, a gazdaság, minden összekapcsolódik. Teljesen ösztönösen használta és oktatta nekem az agykontroll elemeit. Mit mivel társítva kell memorizálni, összekötni a tudást.

Az eredményekkel kapcsolatban mindig azt tanultam, hogy azzal elégedjek meg, amennyit tudok. Ha nem tanultam, akkor fogadjam el a rosszabb jegyet, de ha felkészültem, ne érjem be kevesebbel, mint amit a tudásom szerint megérdemlek. Ez a hozzáállás hamar megtette a hatását: 9-10 éves koromban matematikából kimagasló eredményeket értem el, és országos matekversenyekre jártam. Ezzel párhuzamosan sakkoztam is.

Hat nyelven beszéltem. Románul végeztem a 11-12. osztályt, így ebből a nyelvből érettségiztem is, ami megadta az alapját a magabiztos nyelvhasználatomnak. A németet és az angolt már óvodáskorom óta tanultam. A franciát és az olaszt kezdetben a nem szinkronizált filmekből sajátítottam el. Miközben az elméletet anyumtól tanultam, apum a gyakorlatot adta. Éjszakába nyúlóan szereltem vele, saját madárházat építettem, már tizenévesen megtanultam bánni a mérőműszerekkel. Egyszer meg is rázott az áram: kipróbáltam, milyen érzés, persze apumnak sosem mondtam el.

Hallgatva őt, óhatatlanul eszembe jut egy gyakran hangoztatott elmélet, miszerint a gyilkossá válás gyerekkori traumákból fakad. De abban, amit Sándor mesél, nyoma sincs sérüléseknek, sőt, egy szeretetteljes, gondoskodó család képe rajzolódik ki előttem. Felüti bennem fejét a hitetlenkedés: nem túl idilli ez az egész? Ám Sándor fia is – egy, a könyvben a későbbiek olvasható beszélgetésünk során – hasonló élményekről számolt be nekem a nagyszüleivel kapcsolatban. Szóval nincs okom kételkedni a Sándor által elmondottakban.

– Apum beíratott teniszezni, amikor 7 éves voltam – meséli, és én rögtön arra gondolok, vajon mennyi áldozatot hozhatott a nem éppen jómódú család azért, hogy a kisfiú semmiben ne szenvedjen hiányt. A tenisz a drága sportok közé tartozik. – Országos hatodik is lettem. Az edzőm szigorú volt, és kemény edzéseket tartott, de szívesen jártam hozzá. Arra tanított, hogy a tenisz kitartás, koncentráció és taktika kérdése. Ha valaki meccs vagy edzés közben láthatóan elengedte magát, lelassult, vagy nem vette komolyan a játékot, ő kihívta a pályáról, és köröket futtatott vele. Nem számított, ha valaki a végén már csak sétált – a cél az volt, hogy ne adja fel. Soha, semmit ne adjunk fel – ez volt nála a legfontosabb. A tenisszel kapcsolatban úgy vélte az edző, ha valaki nem szeret játszani, vagy nincs benne rajongás a sportág iránt, akkor inkább hagyja abba. A sport az ember második élete kell hogy legyen: valami, amit szeret, élvez, amiben sikereket érhet el. Ha ez hiányzik, akkor csak a test dolgozik, a lélek nem.

Mint kiderül, a tenisz a sikerek mellett az első komolyabb csalódást is meghozta számára.

– Volt egy országos teniszverseny Tirgovistében. Harmadik helyen végezhettem volna, de végül csak hatodik lettem, mert magyar származású voltam. Az első három helyezett utazott Amerikába Romániát képviselni, de abban az időben elképzelhetetlen volt, hogy egy magyar tegye ezt. Persze, ha kimagaslóan jó lettem volna, talán másként alakul, de ez nem bizonyult elegendőnek. Hazafelé a vonaton nem ettem semmit, azóta fordul elő velem, hogy ha nagyon éhes vagyok, elájulok. Megbetegedem akkor. Kis, vézna gyerek voltam, vékony karokkal és kezekkel, míg a teniszezőknek nagy, erős kezeik vannak. Apum néha viccelődött, hogy vigyem a kalapácsot, majd kilapítja őket. Később a tanulás vette át az első helyet az életemben, mert nem kerültem be abba az osztályba, ahová menni szerettem volna, így végül abbahagytam a teniszt.

Örömmel tapasztalom, hogy a tegnap megalapozott bizalmi légkör megmaradt, és talán fejlődik is. Sándor szívesen mesél.

– Az első, plátói szerelmemet Editnek hívták. Egy házban laktunk, ő a másodikon, én a negyediken. Mindig együtt mentünk óvodába, kirándulni, tartottuk a kapcsolatot, míg felnőttünk, de végül nem lett semmi komolyabb köztünk. Én Magyarországra költöztem, ő várt rám egy ideig. Utólag belegondolva ez inkább volt nagyon mély barátság, és abból nem tudott átalakulni később szexuális vonzalommá.

Az első igazi szerelmem Imola volt. Elsős voltam, amikor kedves kis leveleket kezdett írni nekem, viszont én soha nem írtam vissza. Egy könyvben olvastam, hogy a levelek bizonyítékok, és ha szakítunk, vissza kéne kérnem őket, ami már kínos lenne. Szóban viszont mindent elmondtam, ha kellett, százszor is.

Nagyon szerettünk táncolni, jól is ment, és igazán szép párt alkottunk. Együtt jártunk, a szülei orvosok voltak, és úgy éreztem, minden tökéletesen alakul. Készültünk a felvételire, aznap este én tizenhét szál rózsával érkeztem hozzá, biztosra vettem, hogy sikerült neki. Az apja nyitott ajtót, aki közölte velem, hogy menjek haza, Imolának nem lett meg a vizsgája, elrontotta az egész életét, és nem találkozhat többé velem. Kiszáradt a szám, alig vonszoltam magam, nagyon csalódott voltam. Minden lánynak, aki szembejött az utcán, adtam egy-egy szál rózsát a csokorból. Végül hazamentem, és felhívtam a barátnőjét, aki elmondta, mi is történt valójában. Imola azért nem készült fel eléggé a vizsgára, mert ez idő tájt lakásfelújítás volt náluk, és a festőbrigád egyik jóképű tagjával töltötte az időt. Végül nem lett orvos, gyógyszerész lett belőle. Évekkel később véletlenül összefutottunk. Amikor meglátott, sírni kezdett. Azt mondta, az élet ilyen: néha az ember egyszerűen csak elrontja.

A felidézett gondolat áthallásosságán mindketten szomorúan elmosolyodunk.

A hűtlenség és ennek kapcsán a féltékenység kardinális kérdés lesz később, mint indíték, ezért rákérdezek, hogy mit gondol, hányszor csalhatták meg életében.

– Rengetegszer – válaszolja Sándor rezignáltan. – Ha megtudtam, mindig továbbléptem. Ez volt az első, talán ezért is fájt nagyon. Tudtam, hogy a srác az obszcén stílusával vette le a lábáról Imolát, miközben a mi szerelmünk nagyon romantikus volt: Olivia Newton Johnt hallgattunk, meg a Grease-t Travoltával. Fontos volt nekem, ő volt az első szerelem.

A szüzességemet 15-16 éves koromban veszítettem el. Idősebbnek tűntem a koromnál, hiszen sportoltam, teniszeztem, és ez a lány, Zsani, ugyanott kosarazott. Ő nézett ki magának, és egy edzés után úgy intézte, hogy ketten maradjunk a zuhanyzóban. Megkért, hogy tartsam neki a törölközőt, miközben öltözik. Persze, mivel mindenhol tükör volt, mindent láttam, amit meg akart mutatni. Zsani egyszerűen tökéletes volt: sportos testalkat, magabiztos kisugárzás, minden a helyén. Megkérdezte, hazakísérném-e, mert otthon egyedül van, és szüksége lenne a segítségemre, hogy levegyen valamit a szekrény tetejéről. A lakásban aztán teljesen egyértelművé tette, hogy mit is szeretne valójában. Az első szex vele csodálatos élmény volt, és igazán szerencsésnek tartom magam, hogy utána is tanított engem. Néha felhívott, hogy ismét szüksége lenne rám „szekrényügyben”. Hát, hogy mondhattam volna nemet? Egy 16 éves fiúnak egy 19 éves, tapasztalt lány igazi csoda volt. Ő mutatta meg nekem, mit tegyek, hogy tegyem, mi az, ami igazán jó neki.

Világossá válik, hogy a nők mindig is meghatározó szerepet játszottak az életében. Visszagondolva a beszélgetéseink egészére, alig akadt olyan időszak, amikor ne lett volna kapcsolatban valakivel. Ha mégis, azok rövid periódusok voltak. Kitér kamaszkori barátnőkre, mindegyikhez kötődik egy-két érdekes történet. Az igazán nagy szerelmek, valamint komoly kapcsolatok azonban majd csak később, Magyarországon jelennek meg az életében.

Az egyik kamaszkori randi viszont mégiscsak különleges jelentőséggel bír, még ha nem is a romantika okán maradt emlékezetes: ez volt az az – megkockáztatom, hogy első és egyben utolsó – alkalom, amikor nem volt bátorsága kiállni magáért. Sándort életében először megverték. Későbbi történetei alapján világossá válik, hogy ő az a típus, akit, ha a legapróbb igazságtalanság ér, azonnal reagál, nem hagyja magát. De ott, abban a szituációban, ahol az észérvek helyett az agresszió dominált, teljesen elveszett.

– Zsókával szinte óvodáskoromtól kerülgettük egymást. Aztán, amikor már befejeztük az iskolát, összejöttünk. Egy este elmentünk színházba, majd beültünk egy kis videó-moziba – akkoriban ilyenek voltak, egy pincében, egy kis színes tévén lehetett hangalámondásos filmeket nézni. Megnéztük a Flashdance-t. Az este remekül alakult, ezért nem mentünk haza rögtön. Úgy döntöttünk, kipróbálunk egy diszkót két utcával odébb. Ez a hely már a biztonságos városrészünk szélén volt, egy olyan környéken, ahol gyakoribb volt a bűnözés. Zsóka nagyon szép lány volt, gyönyörű szépség, a négy srác azonnal kinézte magának. Tánc közben direkt nekimentek, hogy hozzáérjenek. Nem telt el húsz másodperc, az egyik srác megfogott, megfordított, és behúzott egyet egy bokszerrel. A két első fogam kitört, csak az idegek lógtak ki csupaszon az ínyemből, ami elviselhetetlen fájdalommal járt, úgy éreztem, hogy menten elájulok. Azt mondják, ez a második legkínzóbb érzés, amit az ember kibír. – Pillanatnyi csend után folytatja: – Számomra ez hatalmas lelki törés volt. Hazamentem, és mondtam apumnak: