MIKA TILLENSEN

IDEGES ÚR ÉLETE

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Ne húzd fel magad!

Nulladik típusú találkozás

A természet lágy ölén

Mi fán terem a youtuber?

Az építkezés

A látogató

A mesterlövész

Szerelem és egyéb állatságok

A nagy utazás

Speckbauch második dobása

Teddy csomagot kap

Giordano üzleti ügyei

A beszéd

Otthon, édes otthon

Első típusú találkozás

Pengetánc

Az örökség

Magány

Ments meg, ó, Szöcskeember

Giordano és Wolfgang vérszerződése

A féltékeny feleség

A jósnő

Miért haltak ki a dinoszauruszok?

Lehetséges–e az időutazás?

A hódítás művészete

A műtét

A jövő

Szellemekkel sustorgók

Szúnyogember visszavág

Azok a régi szép idők

Az uszodában

Wolfgang és a csoda

Felfedezések kora

Változó idők

Együtt a veszélyben

Amadeus–projekt

Wolfgang és a NŐ

Az állásinterjú

Hapsik az internetes társkeresőn

Az időgépnek mennie kell

Metamorfózis

Egy levél, mely mindent megmagyaráz

Végjáték

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

NE HÚZD FEL MAGAD!

Szombat reggel van, és a család körbeüli az ebédlőasztalt. William Snakey dühös, mert egy eladó jól átverte a pékségben. Nem elég, hogy a kisfia, Jack hétvégén is hajnalban kel – hogy a franc essen bele –, s trappolva, üvöltve kelti fel a fél világot azzal, hogy ő bizony éhes, még a rohadt croissant–ból is kihagyják a vaníliapudingot. Minek írják rá, hogy van benne töltelék, amikor rohadtul nincs? Ráadásul a tésztája is nyers. Nem sütötték jól át.

– Valami baj van, apa?

– Azt kérded, baj van–e? Azt kérded?

– Azt.

– Rommá verem azt a pattanásos taknyot, aki a pékségben kiszolgált, istenemre mondom. Hogy adhat el ilyen szemetet? Nézd meg ezt a croissant–t!

– Szép.

– Lószart! Hát üreset kértem én?

– Nem tudom. Te voltál ott.

– Silvia! Szerinted ez rendben van így? Helyre kell állítanom a világ rendjét. Ezért most mindenkit szétverek abban a nyomorult pékségben.

– Tedd, amit jónak látsz, életem. Kérsz egy kávét?

– Anélkül is egekben a vérnyomásom. Látod? Vörös a fejem.

– Neked mindig vörös, drágám.

– De most joggal. Csak tudnám, hova tettem a baseballütőm.

– A kulcsok mellett jobbra, a húsklopfoló alatt. Rendezd le úriember módjára.

Will elindul a pékség irányába. Dühében szikrákat szór a szeme. Most majd jól beolvas ezeknek a szarcsimbókoknak. Vele aztán nem tolnak ki. Vele nem. Miután egy csokis muffint megvesz (remélve, hogy akad benne csoki), már épp készülne bemosni a pattanásos fiúnak, amikor szirénázni kezd az egész bolt. Mi a rosseb folyik itt? Üdvrivalgás, kézszorítás, pezsgőpukkanás. Mint kiderül, Will az ötszázezredik vevő, ezért nyert. Furán venné ki magát, ha épp most verné péppé az alkalmazottakat, és zúzná darabokra a boltot. Ezer dollár és egy évre elegendő mennyiségű péksütemény boldog tulajdonosává vált. Megkérik, mondjon pár szót az alkalomhoz illően. Ha ezt tudja, nem a szakadt nadrágjában jön le ide.

– Jó reggelt! Kösz a pénzt. Az mindig jól jön. Engedtessék meg nekem, hogy elmondjam: dühös vagyok. Magukra, a világra, és mindenkire, úgy összességében. A családom és én idestova fél éve járunk ebbe a kócerájba, mivel nincs más pékség a környéken. Vittünk már haza innen kőkemény kiflit, avas zsömlét, penészes kenyeret, sós perecet, só nélkül. De amivel a legjobban feldühítettek, azok a töltött cuccaik. Nincs bennük semmi. Semmi. Kiírják, hogy meggyes, epres, csokis, vaníliás töltelékkel kínálják a péksütit, aztán amikor otthon falatozni kezdünk, hát mit találunk benne? Egy csöpp trutyit. Talán. Ha szerencsénk van. Vagy annyit se. Miért csinálják ezt, mondják? Azzal a szándékkal jöttem ide, hogy apró darabokra verem szét a boltjukat. De mákjuk van. Talán ez az ezer dollár lenyugtat egy időre. De ha még egyszer meghallom, hogy valakinek silány árut adnak el, istenemre mondom, porig égetem ezt a koszfészket. És nem kérek az ingyen kajájukból.

A döbbent csendben egy korlátozott szellemi képességekkel megáldott fiú vadul tapsolni kezd. Will meghajol, majd a csekkel a kezében távozik. Átkozott pékségek, gondolja. Csak a baj van velük. Silvia biztos ideges, hogy megint őrültséget csinált, megnyugtatja hát, hogy nyugodjon le szépen. Itt egy ezerdolláros csekk. Dühösen levágja az asztalra.

– Nem verhettem szét őket… Pedig úgy szerettem volna.

– Nyugodj meg, édesem. Legközelebb biztos megengedik. Kérsz egy kis száraz kenyeret?

– Inkább lebokszolom azt a falat ott.

Három jobbegyenessel sikerül átütni a túloldalra. Az új szomszéd érdeklődéssel figyeli Willt a lyukon át. Milyen furcsa. Ezek az újonnan épült társasházak ritka silány anyagból épülhettek. Egyik pillanatban még a tévét nézed lazán, a következőben meg már gin–tonikkal áztatott gatyában üldögélsz, mert a dühöngő szomszédod épp ott üti át a falat mögötted, ahol a poharad tartod. Teddy Relax világ életében a nyugalom megtestesülése volt. Sosem lehetett kihozni a sodrából. Jelen helyzetben sincs ez másként. Kíváncsian szemléli a kialakult helyzetet, majd barátságosan átnyúl a lyukon, hogy kezet rázhasson az ideges úrral. Will nem érti, mit haverkodik amaz, hisz az előbb zúzta le a falát. Mindenesetre ez jó jel. Haragudhatna is rá.

– Hahó! Gondoltam, ma este átmegyek önökhöz bemutatkozni, de úgy tűnik, ön előbb látogatott meg engem. Kezeskedett érte, hogy megismerjük egymást, haha.

– Nem bírom a vicceskedő alakokat.

– Én sem.

– Sajnálom, ami a fallal történt. Holnap helyrehozom a kárt. Mit mondott, hogy hívják?

– Még nem mutatkoztam be. Teddy Relax.

– William Snakey. Örvendek. Talán ezek után inkább tegeződjünk.

– Az oldaná a gátlásait? – kérdezte Ted.

– Kétlem. Gátlástalan vagyok. Átmegyek, hogy megnézzem a túloldalról is a pusztítást.

– Üdvözöllek nálam. Mit iszol? Van marha jó vizem. Egyenesen a csapból.

– Vizet kérek.

– Jó döntés. Akarsz beszélni róla?

– Miről?

– Hát a dühkitöréseidről. Miért kiabálsz annyit?

– ÉN NEM KIABÁLOK! – üvölti Will. – Úgy értem, nem mindig.

Snakey kezd nagyon kiakadni a szemtelen fazonon. Ott, akkor és azzal ordibál, ahol és amikor, és akivel csak akar. Meg is mondja ezt Tednek. Hozzáteszi, hogy szórakozzon a jó édes anyjával. Mi a fene ő? Egy francos agykurkász? Kielemzi a környezetében élőket? Olyasmi, mondja Ted. Filozófus. Will értetlenkedik. Filozófus? Ez a 21. század. Itt már nem szokás gondolkodni. Gazdaságilag vajon mennyire kifizetődő a folytonos elmélkedés? Teddy Relax ezt nem tudja, de szívesen elmélkedne róla. A Sydney Egyetem filozófia fakultásának feje azon polgárok közé tartozik, akik kijönnek a fizetésükből, habár nem veti fel őket a pénz. Ted leginkább a nőkön szokott elmélkedni. Harmincévnyi elmélkedés után mindössze arra jött rá, hogy a nők alapvetően a vadbarmokhoz vonzódnak.

– És ehhez neked harminc évre volt szükséged? Anyám, borogass! Ezt egy egészséges kamasz öt perc alatt kideríti.

– Fel akarsz bosszantani, de nem fog sikerülni. Nyugodt vagyok, akár a lajhár.

– Az nem nyugodt. Lusta. És tetű lassú. Rá akarsz hasonlítani?

– Miért ne? Hány lajhár hal bele a stresszbe?

Ezzel megfogta. Egy ilyen esetet sem hallott még. Rohadt filozófus! Ha sokáig okoskodik, leüti, az egyszer biztos. Ted kíváncsi rá, William mivel foglalkozik. „Mozigépész vagyok”, árulja el. Hű, akkor biztos minden filmet lát, mondja Ted. Hát pedig nem. Négy teremben vetít egyszerre, szóval igazából egyiket se látja. Csak részleteket belőlük. De a filmek… hmm… csodálatos teremtmények. A kreativitás megnyilvánulásának egyik legnagyszerűbb kifejezési eszköze a kamera, és a vele létrehozott alkotás. Annyi mindent elmondhatunk a film segítségével.

NULLADIK TÍPUSÚ TALÁLKOZÁS

William Snakey édesdeden alszik Silvia mellett az ágyban, amikor egyszer csak nappali világosság tölti be a szobát. Odamegy az ablakhoz, mert le akarja húzni a redőnyt, ám meglepetten konstatálja: a redőny már teljesen a párkányra van húzva. Mitől van akkor ilyen átkozottul világos? Valami vadbarom pont az éjszaka közepén szórakozik a reflektorával. Jellemző. Felhúzza a redőnyt, és kimegy az erkélyre. Megnézi a holdat, miért fénylik ennyire. Az nem a hold. Először fel sem fogja, mit lát. Egy ufó lebeg az erkély előtt, és onnan világítja be a szobát. Will bemegy a napszemüvegéért, mert úgy véli, bizonyos földönkívüliek abszolút nincsenek tekintettel az ő érzékeny szemére vagy a privát szférájára. Mire visszatér Ray–Ban márkájú, erősen karcos, sok mindent látott optikai alkalmatosságában, már három űrlény áll előtte. Szürke bőrük olyan, mintha most szabadultak volna a hullaházból, hatalmas fekete szemük meg tisztára az újfajta csodálkozó tekintetű, cuki plüssállatokat idézi. A három földönkívüli esdeklőn néz rá.

– Na, mi van? – kérdi Will.

– AZÉRT JÖTTÜNK, HOGY ELVIGYÜNK MAGUNKKAL, HUMANOID.

– Ezt melyikőtök mondta? – Will odabök mutatóujjával az idegenekre. – Nyissátok ki a szátokat, ha hozzám beszéltek. Szüleitek nem tanítottak nektek jó modort?

– MI GONDOLATÁTVITELLEL KOMMUNIKÁLUNK.

– Velem ugyan nem. Felébresztetek az éjszaka közepén ezzel a fényben úszó csészealjjal, aztán még arra sem vagytok képesek, hogy kinyissátok a szátokat, ha akartok valamit?

– BOCSÁNATOT KÉRÜNK.

– Nyitott szájjal. Hányszor mondjam?

– Bocsánatot kérünk.

– Azért. Töröljétek meg a lábatokat, ha bejöttök. Az ott az asszony. Vajon miért nem ébredt fel erre az őrületre?

– Nem akartuk, hogy felébredjen. Veled van beszédünk.

– Vagy úgy. Öcsém, de randák vagytok. Mi ez a duma, hogy el akartok vinni?

– Népünknek szüksége van olyan agresszív és ostoba emberekre, mint amilyen te vagy, földlakó.

– Sértegettek? Kihúzzátok a gyufát. Szóljatok a haverotoknak, hogy parkolja le azt a csotrogányt a kertemben, és jöjjön be, mielőtt felébreszti a szomszédokat.

– Az egy Nexfessus 3000–es. Nem csotrogány – szólal meg egyikük sértődötten.

– Jaj, te kis érzékeny lelkű. Bökjétek ki végre, mit akartok.

– Megtermékenyíteni nőnemű egyedeinket.

– És? Fogjatok hozzá! Hajrá! Nem értem, mi közöm nekem ehhez.

– Téged akarunk megkérni rá, hogy tedd meg helyettünk. Intelligenciánk oly mértékben növekedésnek indult az utóbbi időben, hogy ez negatívan befolyásolta nemzőképességünket.

– Az kellemetlen lehet.

– Fajunk kihal, ha nem segítesz. Számításaink szerint a benned rejlő potencia fordítottan arányos az agyadban lévő neuronjaid számával.

– Hogy mondod?

Az űrlények elmagyarázták neki. Silvia biztos zokon venné, ha marslakókkal kéne megosztania a hitvesi ágyat. Különben is, ha a nőstényeik is olyan randák, mint ezek itt, hát nincs az a Viagra–mennyiség, ami felállítaná. Miután tudatosult benne, hogy ezért a segítségért a pofátlan űrlények egy fillért sem fizetnének neki, kivette puskáját a szekrényből.

– Háromig számolok – mondta.

Amikor kiderül, hogy a puska működésképtelen, mert ezek az űrbanditák valahogy megbuherálták az akaratukkal, Will még jobban dühbe gurul. Itt vigyorognak a szerencsétlenkedésén, de ellátja a bajukat, ha addig él is. Kinyitja a szekrényt, amelyikben Silvia a cipőit tartja. Nagyrészük tűsarkú. A kezébe vesz egyet, meglóbálja, és teljes erőből a középen álló űrlény fejéhez vágja. Az hátratántorodik, és annyit mond: „Uhh!”. Szóval fáj neki. Helyes. Kékeszöld anyag fröccsen a szőnyegre. Mi lehet ez? A vére?

– Átok reád, földlakó. Asszonyod cipőjének sarka beleállt könnycsatornámba, s pislogásra késztetett. Mivel szemhéjam nincs, pislogni sem tudok. Bosszúból összetaknyoztam a perzsaszőnyegedet.

– Hallgatnom kellett volna anyámra. Sose bízz az idegenekben, azt mondta. Akartok még női cipőt a képetekbe?

Nem akartak. Gyorsan kirohantak az erkélyre, átestek a korláton, egyikük rázuhant a kutyára, de az olyan mélyen aludt, hogy fel sem ébredt rá. Hallani lehetett, ahogy elfordítják a slusszkulcsot, beindítják a motort, ide–oda cikázva felszállnak, majd röptükben lebontanak egy fenyőfát. Kifinomultabbak nálunk, okosabbak nálunk, mérföldekkel előttünk járnak technikailag, ám elkövettek egy nagy hibát. Felbőszítették William Snakey ausztrál állampolgárt. Mielőtt tovatűnt volna járművük a végtelenbe, még egy üzenetet küldtek Willnek a telepátia segítségével. Az üzenet így szólt: „Visszatérünk.” Mégis minek képzelik ezek magukat? Terminátornak? Komoly fegyverarzenált kell beszerezni, ha Will meg akarja védeni családját egy intergalaktikus háborútól.

Reggel Silvia azt kérdi férje urától, hogy hogy aludt az éjjel. Csodásan, mondja ő. Földönkívüliek űrszexre akarták kényszeríteni, de ő nemet mondott. Jól tette, véli Silvia. Elvégre érzelmek nélkül a szexuális aktus üres tornagyakorlat csupán. Silvia álmosan kászálódik ki az ágyból, s értetlenül mered az ágy lábánál éktelenkedő kékeszöld anyagra, ami pulzál és foszforeszkál egyszerre.

– Mi a fene ez?

– Csupán az egyik idegen taknya.

– Fúj! Undorító! Takarítsd fel, kérlek.

Nem úgy tűnik, mintha Will oldalbordája hinne férje éjszakai történetében. Racionális asszony. Amit nem lát, az számára nem létezik. Szerinte ezért nincs levegő, idő, valamint mikroorganizmusok sem. Földönkívüliek meg kizárólag filmekben szoktak kavarni. Ott is minek? Rendkívül unalmasak ugyanis.

Csöngetnek. Teddy Relax meglehetősen izgatottan áll a küszöbön. Határozottan feszültnek látszik. Furcsa. Ez az alapjáraton végtelenül nyugodt fickó most tikkel. Beront az előszobába, és csak úgy fossa a szót magából. Földönkívüliekről zagyvál, meg arról, milyen fényár vette őket körül. Silvia szerint nem kéne annyi X–aktákat néznie a tévében. Mulder ügynök előbb győzné meg a szkeptikus Scullyt, semhogy Silvia valaha elhiggyen egy ilyen dajkamesét.

– Nők. Mit vársz tőlük, Ted? Hogy elhiszik, amit mondunk? Soha. Ha a fejükön ugrálna egy ilyen gusztustalan marslakó, akkor is azt gondolnák, képzelődnek. Mi, férfiak sokkal érzékenyebbek vagyunk. Drágám, most menj ki, kérlek. Férfias dolgokról kell társalognunk Teddel.

A TERMÉSZET LÁGY ÖLÉN

Will, Silvia és a gyerekek már egy ideje sátorozást terveznek az ausztrál vadonba. Van, aki azt mondja erre az ötletre, hogy őrültség. Ezen a kontinensen csak úgy nyüzsögnek a halálosan veszélyes állatok, mondják. Nyilvánvalóan beszariak üres fecsegéséről van szó csupán. Hol az a teremtmény, mely árthatna nekünk…? Mi vagyunk a tetves evolúció tetves csúcsán. Hahó! Nem a skorpiók, a kígyók vagy a mérges pókok. William Snakey–vel egy nyamvadt krokodil sem packázhat, hacsak nem akarja csizmaként végezni. Will kislánya, Ursula – Silvia a német ősei iránti tiszteletből adta gyermekének ezt a nevet – kijelenti, hogy nem akar kirándulni, mert este kezdődik a Tulkok a tanyán című valóságshow a tévében, ahol egy bugyiboltos cicababa, egy repedtsarkú pornósztár, egy műkörmös szilikonszáj, egy sztriptíztáncos anyuka, valamint három szteroidon élő, izomagyú srác méreti meg magát vidéken. Szofisztikált párbeszédre ne nagyon számítsunk tőlük. Will hallani sem akar erről. Még hogy a kislánya ilyen debileket nézzen túrázás helyett… Ultimátum elé állítja Ursulát. Vagy összekészül szépen, vagy Will itt helyben ripityára töri az iPhone–ját. Ursula tizenhét éves, igazi kamasz, ezért érzi szükségét minden helyzetben a lázadásnak. Apja akaratával mégse mer szembemenni. Kár lenne feldühíteni a szunnyadó oroszlánt. Silvia kilenc táskát csomagol össze – magának. Ácsi, szól Will. Mi ez az egész? Sátorozni indulnak, nem világ körüli útra. Elkerülhetetlen, hogy a turmixgépet is magukkal vigyék? Hova fogják bedugni? Nem az a lényeg, hogy hová dugják, véli Silvia. Státuszszimbólumként kell tekinteni rá. Mutasd a világ felé, hogy megengedheted magadnak. Ebben az esetben ezt legfeljebb a skorpióknak fogják megmutatni. Biztosan nagyra értékelik majd, tekintve, hogy élő ember nemigen lesz a környéken. Még jó, hogy a dzsipben elég tág a hely. Tartalék üzemanyagról is gondoskodnak. Már épp indulnának, amikor megjelenik Ted. Vietnámi papucsában kislattyog a kertbe, s meglátja a családot. Felvillanyozódik a hírtől. Sátrazás… Hűha! Megvárják őt is? Ó, már csak ez hiányzott. Jó, jöjjön ő is. A francba! Megint várhatnak vagy félórát, mire összekészülődik. Will tévedett. Teddy Relax húsz másodperc múlva horgászkalapban ugrik be a dzsip hátuljába. Csomag nélkül. Majd eszi, amit talál. Előrelátó ember. Vagy hullajelölt? Nézőpont kérdése. Az első két órában Silvia, Ted és a gyerekek vidám nótákat énekelnek, iszonyat hangosan és falsan, miközben Will azt érzi, hogy hamarosan szétrobban a feje.

– Kuss legyen! – üvölti el magát. – Minek énekelnek az olyanok, akiknek abszolút semmi hangjuk nincsen?

– Ez bunkóság volt tőled, drágám. Vérig sérted a vendégünket.

– Igazán sajnálom. Bocs, Ted. Nem akartalak lehurrogni rémes énekhangod miatt.

– Semmi baj.

– Időnként nehezen tudom türtőztetni magam.

– Időnként?

– Igen, Silvia, időnként. Mit szólsz bele? Van, hogy eleresztek néhány galambot. Az megnyugtat.

– Tanúsíthatom – vágja rá egyből a felesége.

– Szerencsére nyitott a dzsip – mondja Ted. – Kifújja a kellemetlen szagokat a menetszél.

– Én meg azt hittem, neked van ilyen kellemetlen szagod.

Jack és Ursula egész úton veszekednek. Igazi jó testvérek. Will úgy dönt, betesz egy kis hörgős metált a kocsi CD–lejátszójába. Azon mindig kiakadnak a kis szarosok. Meg is érdemlik. Csinálják itt a fesztivált. Teddy pont a két gyerek között ül hátul. Eddig oldalról üvöltöttek a fülébe, most elölről kapja az áldást.

– Jobban örülnétek valami operának inkább?

– Nem lehetne ezt kikapcsolni, apa? Szétreped az agyam.

– Akkor már tudjátok, mit érzünk anyátokkal itt elöl. Üvöltöztök, mint a fába szorult kéreg.

– Féreg.

– Pláne.

– De Jack nem hagy békén.

– Teszek rá. Túrázni megyünk, úgyhogy pofa be, és nézzétek a tájat. Úgy tervezem, hogy a Bölény Szikla szomszédságában ütjük fel a sátrunkat.

– Az a környék tele van vadállatokkal – visítja Ursula.

– Baromság. Néhány pók, skorpió, piton vagy pillangó nem árthat nekünk.

Jó tudni, hogy William Snakey a mérges pókokat sem gondolja veszélyesebbnek holmi pillangóknál. Will csókot nyom Silvia szájára, és kikapcsolja a zenét. Ötórányi utazás során rendesen elzsibbad a hátsójuk. Kiszállnak a dzsipből, s percekig nyújtóztatják tagjaikat. A szikla mellett egy krokodil tanyázik. Folyami dög. Jámbor, mint az orrszarvú. Vissza kell terelni a vízbe. William akcióba lendül. Odamegy, hogy beszéljen vele. Silvia, Ted és a gyerekek elhűlve nézik a jelenetet. Hörög, morog a gyík. Nem kicsit. Will azonban nyugodt marad. Kivesz egy kempingszéket a járgányból, odaviszi a gyíkhoz, majd leül vele szemközt. Farkasszemet néznek egymással. Így maradnak negyvenhét percen keresztül.

– Sokáig csináljátok még ezt? Éhes vagyok.

– Türelem, drágám. A krokink egy kicsit depressziós. Továbbá rendkívül magányos. Társaságra vágyik. Szívesen velünk maradna.

– Ezt a szeméből olvastad ki?

– Igen. Némi húsért cserébe vállalja, hogy a testőrünk lesz. Jól van, Felix – mondja a krokodilnak –, sipirc a dolgodra, de mielőtt lemegy a nap, térj vissza ide. Ürühúst kapsz tőlem – megpaskolja a kroki fejét, azután hagyja elcammogni.

– Hogyhogy nem bántott? – kérdi döbbenten Ted.

– Már miért bántott volna? Békés ez a Felix, mint egy oroszlán.

A tábortűz mellett húst sütögetve elálmosodnak, majd nyugovóra térnek. Silvia hozzábújik Will pörkölt szalonna szagú testéhez, hogy így összemelegedve közösen figyeljék, miként sző négy megtermett, szőrös pók bivalyerős hálót a sátruk belsejében.

– Hát nem cukorpofák? – kérdi Will.

– De. Azok – ért egyet Silvia.

– Szerintem Ted holnapra már nem lesz ilyen nyugodt. Egy sátorban a gyerekeinkkel… Garantált az ideg–összeroppanás.

Ezen jól mulatnak. Akkor szép az élet, ha zajlik. Felix őrt áll a sátrak mellett (visszatért, ahogy ígérte). Teddy Relax pisilni sem mer kimenni. Inkább visszatartja. Retteg attól a dögtől. Talán még le is harapná neki.

Hajnalban nem bírja tovább. Kiront a sátorból, s kómásan egyenesen Felixre vizel, majd amikor látja, hogy nem célzott pontosan, letörli egy ronggyal a rücskös hátat. Azt hiszi, a vécécsésze oldala lett olyan. Felix szemrehányón néz rá. Beletelik egy időbe, mire Ted rájön, mit tett.

– Jaj, ne haragudj, pajtás. Nem rád akartam.

A krokodil bánatosan elsétál. Megszokta, hogy fajtársai tojnak rá, de ez új. Mostantól már az emberek is csak ürítési lehetőséget látnak benne? Ez hiányzott még a depressziójához. Odatotyog Willhez elpanaszolni szívfájdalmát. Sokáig néz a szemébe, amiből Snakey rájön, mi történt.

– Hallatlan! Igaz ez, Ted? Mit műveltél Felixszel?

– Öhm. Az úgy volt, hogy pisilnem kellett.

– Aham. És szerinted ez a krokodil pont úgy néz ki, mint egy bokor.

– Bizonyos szögből, akár… Nézd, Will. Nem volt rajtam a szemüvegem. Sajnálom.

– Felix azt mondja, elfogadja a bocsánatkérést, feltéve, ha örökbe fogadod.

– Micsoda?

– Azt mondja, a mocsár összes macája kikosarazta, és utálja ezt a környéket. Szívesen beköltözne velünk a városba. Említettem neki, hogy nálad van még hely.

– De, de, de…

– Semmi de. Fogjátok a motyót. Indulunk haza.

Így esik, hogy a társaság plusz egy fővel gyarapodik a visszaúton. Felix a csomagtartóban kap helyet. Vágnak neki két lyukat, hogy elegendő levegőhöz jusson. Na, jellemző, gondolja a kroki. Pedig ő vezetni akarta volna ezt a taligát. William hajt, mint az őrült. Tudja, hogy Felixnek kínszenvedés így az út. Silvia ad neki antiloplábat, amit a hüllő jóízűen ropogtathat, míg a csomagokon fetrengve kénytelen elfoglalni magát. Az út mellett rendőrautó parkol. Utasai épp jól megérdemelt hamburgerüket költik. Gyorsan elteszik a kaját, amint meglátják, milyen tempóban süvít el mellettük az olajzöld dzsip. Bekapcsolják a szirénát, s gázt adnak. Will félrehúzódik. Vigyorog, akár a tejbetök.

– Jó napot, biztos urak! Hogy ityeg a fityeg?

– Némá, Joe, egy mókamikit fogtunk ki. Tudja, mennyivel ment, uram?

– Ha maga tudja, miért engem kérdez? Nézze, a kilométerórám kipurcant.

– Sávváltásnál nem használta az irányjelzőt.

– Persze. Mivel nincs. Nézze, letört. A múltkor összevesztem az asszonnyal, rácsaptam egyet, és annyi lett neki.

– Nyissa ki, kérem, a csomagtartót.

– Muszáj?

– Ha nem akarja, hogy letartóztassam…

– Már megyek is.

– Ne nyúlkáljon mindenfelé. Lássam a kezét!

– Itt van. Látja? – Will egészen a zsaru arca elé tolja piszkos tenyerét.

Együtt nyitják ki a zárat.

– Na? Ugye, hogy semmi különös. Mehetünk végre?

– Az attól függ. Hová viszik ezt az állatot?

– Ted… világosítsd fel a biztos urat.

– Feltétlenül. A nevem Theodor Relaxinum. Tudományos kutatást végzek a Sydney Egyetemnek, melyben krokodilok neurotranszmittereit vizsgálom. Ő itt – mutat Ted Felixre – a kísérleti nyulam.

Miután az őrmester az égvilágon semmit sem értett az iménti eszmefuttatásból, inkább továbbengedi a furcsa társaságot. Mi a frász az a neurotranszmitter? Lehet, hogy transzvesztitát csinálnak szerencsétlen krokodilból? Mocskos tudósok!

Kifogy a benzin, és míg Will újratölti a tankot, két szakadt prosti tipeg mögéje. Silvia rosszat sejt. A fekete hajú lány megigazítja cicifixét, csábosan ringatni kezdi a csípőjét, aztán odaszól Williamnek.

– Nincs tüzed, szivi?

– Huszonkét éve leszoktam.

– Kár. Bella vagyok.

– Az jó lehet. Én Will.

– Elmegyek veled, ha akarod. Lehetne hármasban is. Ő a munkatársam, Dorina.

– Drágám, mit szólnál, ha elvinnénk ezt a két kedves hölgyet a városba? – kérdi Will a feleségétől.

– Hát… nem tudom, bogaram. Kétlem, hogy jó hatással lenne Jack lelki és szellemi fejlődésére, ha prostituáltakat fuvaroznánk ide–oda.

– Mi a…! Maguk kurvák?

– Nem szeretjük ezt a kifejezést. Mondjuk úgy… a gyönyör rabjai. Vigyél magaddal a városba minket, szivi. Kérlek… Taxira nem futná most.

– Azt hittem, a hancúr viszonylag sokba kerül egy kuncsaftnak.

– De a nagy részét el is veszi Hans, a stricink.

– És a többit?

– Jaj már… Nem olcsó móka ám a kokain.

– Ezt nem tudhatom. Jómagam csokoládéfüggő vagyok.

Végül Will csak megsajnálja a narkós kurvákat, s együtt folytatják útjukat Sydney felé. A jobb napokat látott örömlányok Jack mellé ülnek. Négy masszív duda közé préselve Will fia izgatott állapotba jön. A városközpontban teszik ki a lányokat. Will arcára puszit lehelnek, miközben cukifiúnak nevezik. Silvia nyomban fertőtleníti a hátsó ülést, biztos, ami biztos alapon. Jack hideg zuhanyra szorul. Ursula alig várja, hogy hazaérjenek, és végre kedvenc tinisztárjaival töltse az estét a YouTube–on.

MI FÁN TEREM A YOUTUBER?

Igen fontos feltétele annak, ha youtuber – interneten feltűnősködő, szószátyár hülye gyerek – akarsz lenni, hogy felkeltsd más hülyék érdeklődését saját hülyeségeid iránt. Ezt úgy érheted el a legkönnyebben, ha

1. irritáló fejed van;

2. irritáló hanggal rendelkezel;

3. jópofának gondolod magad, és ennek hangot is adsz;

4. dicsekszel a követőid számával, akkor is, ha jelenleg egy ilyened sincs;

5. figyelmezteted a téged valami rejtélyes okból nézőket, hogy iratkozzanak fel a YouTube–csatornádra, lájkoljanak szakadatlanul, s tedd ezt meg ötpercenként: „Iratkozz fel! Iratkozz fel! Iratkozz fel!”

Teljesen mindegy, miről beszélsz. Úgysem az a fontos. A lényeg, hogy hangoztasd, milyen menő és lázadó alak is vagy te, és hogy mekkora élettapasztalattal bírsz tizenhárom évesen, a felnőttek meg bekaphatják. Erős helyeslés lesz a válasz a befolyásolható gyerekek és tinik részéről, akik amúgy is rühellik a szüleiket. Életvezetési tanácsokat éppúgy adhatsz, mint csajozási tippeket, kozmetikai trükköket oszthatsz meg, netán egy számítógépes játékon keresztül kalauzolhatod a kölköket, harsány óbégatások közepette. Jutalmad borítékolható. Annyi időt töltenek ugyanis gyermekeink a számítógép előtt, hogy ha akarnának, se tudnának elkerülni téged. Felveszed, ahogy a laptopod kamerája előtt komplett barmot csinálsz magadból, majd a nézettség után járó bevételekből gennyesre keresed magad. A hülyeség korában minden lehetséges.

Tulajdonképpen mi a frászkarika az az influenszer vagy influencer? Egy szóval ez bizony véleményvezért jelent. A véleményvezér olyasvalaki, aki elmondja helyetted a véleményedet. Mit mondja… üvölti. Te meg helyeselsz, hogy milyen jól mondja. Pont így gondolod te is, ahogy ő. Milyen okos…

De azt vajon tudjuk–e, mi a közös az influenzában és az influenszerben? Mind a kettő halálra idegesít, továbbá rossz hatással van ránk. A különbség, hogy az influenza elsősorban az immunrendszerünket támadja, míg egy influenszer az agyunkat.

Will felkiabál Ursulának, hogy kész a vacsora. Egyedül ő nincs ott az asztalnál, pedig Will steaket csinált. Rettentő büszke rá, noha a felét odaégette. Újfajta pácolási technikával kísérletezik, melynek titka a gyorsaságban rejlik. Ez úgy megy, hogy este hatkor rájön: nincs otthon semmi kaja, az asszony meg alszik (hosszúra nyúlt a délutáni szunyája). Elugrik hát a Tescoba husiért, de nem talál előre pácoltat, sem hozzávalókat. Hazamegy, hogy otthon kotyvasszon valamit bármiből, amit a hűtőben lel. Mintha laboratóriumban lenne. Ebből még bármi lehet. Mindent összeönt mindennel, aztán bizakodik, hogy nem hányja ki a család.

Miért nem jön ez a lány? Soha nem hallja meg, ha szólnak hozzá, amikor Hasitasit vagy Bütyökcsigát lesi a YouTube–on, hogy épp milyen okosságot osztanak meg a követőikkel. Videókat készítenek „a tíz legcikibb celeb leégetéséről”, közben kínosan röhigcsélnek saját elmésségeiken, de a legrosszabb az artikulálatlan vihogásuk és ordibálásuk. Mi a fene tetszik Ursulának ezekben?

Elértünk technológiai fejlettségünk olyan fokára, amikor telefonnal a kezünkben születünk, s fenekünkből kilógó zsinórral csatlakozhatunk bármely elektromos hálózathoz. Szükségtelen kézzel írnunk, ugyanakkor olvasnunk sem érdemes többé. Minek…? Impulzusokkal stimulálnak minket a nap huszonnégy órájában. Aki harsányabb, arra figyelnek fel. Eljött a másokon átgázoló, tisztességtelen és agresszív politikusok és üzletemberek aranykora. Mindössze jó manipulációs készséggel kell rendelkezni. Gyerekjáték. A műveletlen, buta ember sosem fogja fel, ha neki rossz – mivel életében nem kényszerült gondolkodásra –, így képtelen megítélni, mi zajlik körülötte. Nem tud különbséget tenni hazugság és igazság között. Elfogadja a kreált híreket. „A tévében mondták. Biztos igaz.” Az kéne csak, hogy Ursula függővé váljon. William dühösen rohan fel a lépcsőn, majd berúgja lánya szobájának ajtaját.

– Nyitva volt, apa.

– Teszek rá! Kapcsold ki, de rögtön! Vacsorázunk, ha nem tudnád. Kik ezek az idióták a monitoron?

– Naaaaaa… Ők nem idióták!

– Tőlük zeng a ház. Miért nem nézel értelmesebb dolgokat?

– Mire gondolsz, apa? Indítsak el egy kellemes kis pornót a gyűjteményedből?

– Mi? Na, ez mindennek a teteje. Háromig számolok.

– Tovább nem tudsz?

William Snakey ez idáig soha nem ütötte meg a lányát. Most azonban Ursula túlfeszítette a húrt. Elcsattan az első pofon.

AZ ÉPÍTKEZÉS

Június 27., vasárnap, hajnali 5.15

William, Silvia, de még a szomszéd Teddy is légkalapács hangjára riad fel. Képtelenség ilyen körülmények között pihenni. Miért pont velük szemben kell ezt művelni? Az ész megáll. Szétzavarják a munkásokat, ha rajtuk múlik. Ted és Will megmutatják nekik. Jól befenyítik mindet, aztán nyugodtan alhatnak tovább. Először Ideges úr keres megfelelő fegyvert a házban – pillantása a már bizonyított baseballütőre téved. Teddy Relax fegyvere nem más, mint higgadtsága, valamint ékesszólása.

– Maga itt az építésvezető? – kéri számon William a légkalapácsos fickót. Az előrelép. Kétszer akkora, mint hősünk. Ez eddig fel sem tűnt neki.

– Ki kérdi?

– Hát ő – mutat Will Tedre.

– Baj van, hapsikám?

– Minden csodálatos. Miért? – kérdi Teddy.

– Csak mert úgy hallottam, valakinek nem tetszik, hogy dolgozunk. Tán megzavartuk édes álmotokat? Mondok egy újságot. Totálisan hidegen hagy a nyavalyátok.

– Megbocsátana egy percre? – veti oda Teddy a morcos háromajtós szekrénynek. – Beszédem van a szomszédommal.

Ted és Will haditervet eszel ki a probléma megoldására. Tanulmányozzák az építési felügyelet által kitett plakátot, melyen szerepel az építkezés várható befejezésének dátuma is. Eszerint tizenöt hónap légkalapácsozás várható. Épp elég idő ahhoz, hogy kollektív öngyilkosságot kövessen el a fél utca. Pokollá kéne tenni az építkezésen részt vevő munkások, építésvezetők, mérnökök és vállalkozók életét, amiért ilyen merényletet követnek el ellenük. Mégis kinek van pofája idetojni egy házat? A háromajtós szekrény kinézetű ürge azt állítja, hogy jövendőbeli szomszédjuk olasz. Kicsi George–nak hívják a háta mögött, amit nem szeret, pedig hát olaszul sem mondják másként: Giordano Piccolo. Nyilvánvaló, hogy Giordanót az édes anyanyelvén kell elküldeni a jó fenébe. Pár perc múlva az emlegetett szamár megjelenik. Kifogástalan fekete öltönyt, zöld nyakkendőt s kalapot hord. Kezében sétapálca, aranymarkolattal. Feltűnő jelenség, noha alig látszik ki a fűből. Kalappal és magasított cipőjével együtt magassága mindösszesen százötven centi.