GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kiera Cass: The Elite

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York

Fordította: Gázsity Mila

Copyright © 2013, Kiera Cass

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-857-1

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Irodalmi vezető: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Jöjjenek a szolgák! A királyné felébredt!

(Anyának)

1.

Angelesben mély csend honolt, én pedig mozdulatlanul elnyúltam és Maxon lélegzését hallgattam. Egyre nehezebb volt olyan alkalmat kifognunk, amikor a herceg nyugodt és boldog lett volna, így hát kiélveztem a pillanatot, és hálás voltam azért, hogy éppen akkor hozza a legjobb formáját, amikor kettesben vagyunk.

Amióta mindössze hat lányra szűkült le a Párválasztó mezőnye, jóval nyugtalanabbnak láttam, mint a legelején, amikor még harmincöten voltunk. Gyanítottam, azt hitte, hogy több ideje lesz meghozni a döntését. És bár a gondolat bűntudatot ébresztett bennem, muszáj volt beismernem: ezt főleg miattam szerette volna.

Mert Illéa trónörököse, Maxon herceg megkedvelt engem. Egy hete elárulta, hogy azon nyomban véget vetne a versengésnek, ha képes lennék habozás nélkül kijelenteni, hogy éppen annyira fontos nekem, mint én őneki. Időről időre el is játszottam a lehetőséggel, s el-eltűnődtem, milyen is lenne, ha Maxon egyedül csak hozzám tartozna.

De persze épp ez volt a lényeg: hogy nem egyedül az enyém volt. Öt másik lány is versenyben maradt – öt olyan lány, akikkel a herceg randevúzgatott, akiknek kedves bókokat súgott a fülébe –, és nem igazán tudtam, hogyan kezeljem ezt a helyzetet. Emellett ott volt egy másik probléma is: amennyiben igent mondok Maxonnak, úgy vele együtt a koronát is el kell fogadnom – amire még csak gondolnom sem nagyon akaródzott, főleg azért, mert halvány fogalmam sem volt arról, hogy rám nézve ez pontosan mivel járna.

Na és persze ott volt Aspen is.

Akivel tulajdonképpen már nem jártunk – szakított velem, még mielőtt a nevemet kihúzták volna a Párválasztó előválogatásán –, csakhogy amikor egy idő után felbukkant az udvarban, ahol palotaőrként teljesített szolgálatot, újra elöntöttek az érzések, amelyekről pedig megpróbáltam megfeledkezni. Aspen volt az első szerelmem, és ahányszor csak ránéztem, világos volt, hogy ugyanígy érez irántam.

Maxon arról nem tudott, hogy Aspen a palotában tartózkodik, arról viszont igen, hogy volt otthon valakim, akin megpróbáltam túltenni magam, s ezért nagyvonalúan időt adott arra, hogy továbbléphessek. Közben ő is igyekezett találni valakit a lányok között, akivel boldog lehet, amennyiben én végül arra jutnék, hogy képtelen vagyok megszeretni.

Épp ez járt a fejemben, amikor elfordította kicsit a fejét és rálehelt a hajamra a homlokom fölött. Vajon milyen lenne, ha egyszerűen csak szerelmes lennék belé?

– Tudod-e, hogy mikor bámultam utoljára a csillagokat? – kérdezte.

Közelebb húzódtam hozzá a leterített takarón, hogy ne fázzak a hűvös angelesi éjszakában.

– Fogalmam sincs.

– Pár éve volt egy tanárom, akitől csillagászatot tanultam. Ha alaposabban szemügyre veszed őket, láthatod, hogy a csillagok voltaképpen különféle színekben ragyognak.

– Várjunk csak, ezek szerint utoljára csak azért néztél fel a csillagokra, mert tanulmányozni akartad őket? Nem azért, hogy gyönyörködj bennük?

Halkan felnevetett.

– Gyönyörködés, hm. Esetleg megpróbálhatom beszorítani a naptáramba az államháztartási tanács összejövetele és az infrastruktúrabizottság ülése közé. Ó, és ne feledkezzünk meg a háborús stratégiai tanácsról, amiről gyorsan megjegyezném, hogy valami iszonyúan pocsékul megy nekem.

– Akad még valami más is, amiben nem vagy jó? – faggattam és végigsimítottam kikeményített ingén. Maxont felbátoríthatta az érintésem, mert ahogy átölelve tartott, az ujjaival elkezdett köröket rajzolgatni a vállamra.

– És ez vajon miért érdekel ennyire? – kérdezte tettetett ingerültséggel.

– Mert még mindig olyan keveset tudok rólad. És állandóan azt a benyomást kelted, mintha tökéletes lennél. Jó lenne egyszer bizonyítékot szerezni arról, hogy ez nem feltétlenül van így.

Feltámaszkodott a könyökére és a szemembe nézett. – De te pontosan tudod, hogy nem vagyok az.

– Azért nem állsz olyan távol tőle – tiltakoztam. Mostanra eljutottunk odáig, hogy meg-megérintsük egymást, egészen finoman, s csak a térdünkön, karunkon, kezünkön.

Maxon a fejét ingatta, arcán halvány mosoly játszott.

– Hát jó. Nem tudok rendesen megtervezni egy háborút. E téren hihetetlenül tehetségtelen vagyok. És azt hiszem, a főzés sem menne valami jól. Habár még sosem próbáltam, úgyhogy…

– Soha?

– Még nem tűnt fel neked az a kisebb hadseregnyi szolga, akik mintha mind azon lennének, hogy megtömjenek süteménnyel? Nos, ők nemcsak téged etetnek, hanem engem is.

Elnevettem magam. Otthon gyakorlatilag nem volt olyan étkezés, amibe ne kellett volna besegítenem.

– Mesélj tovább! – követelőztem. – Még mihez nem értesz?

Magához húzott, barna szeme titokzatosan csillogott.

– Csak az utóbbi időben derült ki, hogy…

– Mondd csak, ne hagyd abba!

– Kiderült, hogy hihetetlenül nehezemre esik távol tartani magam tőled. Ez komoly probléma.

Elmosolyodtam.

– Miért, tán megpróbáltad?

Úgy tett, mintha alaposan megfontolná a választ.

– Jobban belegondolva, tulajdonképpen nem. De ne is várd el tőlem, hogy megtegyem.

Halkan felnevettünk s összeölelkeztünk. Ilyenkor mindig olyan könnyű volt elképzelni, hogy ez már így marad életem hátralévő részében.

A fű és a levelek susogása jelezte, hogy valaki közeledik. Bár a randevúnk teljességgel hivatalosnak számított, kicsit zavarba jöttem és gyorsan felültem. Mire a palotaőr megkerülte a sövényt, már Maxon is követte a példámat.

– Felség – hajolt meg az őr. – Elnézést kérek, uram, de ilyen későn már nem bölcs dolog ennyire hosszasan időzni idekint. A lázadók…

– Értem – sóhajtott fel Maxon. – Már megyünk is.

Az őr távozott, Maxon pedig újra felém fordult.

– Tessék, itt egy újabb hibám: kezd szörnyen elegem lenni a lázadókból. Torkig vagyok azzal, hogy állandóan foglalkozni kell velük.

Felállt és felém nyújtotta a kezét. Belekapaszkodtam, s miközben felsegített, szomorúságot és enyhe ingerültséget vettem észre a szemében. A Párválasztó kezdete óta kétszer támadtak a palotára a lázadók – egyszer az Északiak, akik inkább csak rongáltak, másodszor pedig a jóval veszélyesebb Déliek –, így erről nem volt túl sok tapasztalatom, de azért eléggé meg tudtam érteni, mennyire torkig lehet velük.

Maxon felemelte és kirázta a takarót. Tisztán látszott rajta, mennyire nem örül annak, hogy így megkurtították az együtt töltött időnket.

– Nézz csak rám – szóltam hozzá. – Nagyon jól telt ám veled az idő.

Biccentett.

– De tényleg – bizonygattam és közelebb léptem hozzá. A takarót az egyik kezébe fogta, hogy a másikkal átölelhessen. – Valamikor meg kellene ismételnünk. És akkor elmesélhetnéd, hogy melyik csillag milyen színű, mert komolyan mondom, én semmi különbséget nem látok.

Szomorkásan mosolygott rám.

– Bárcsak minden egyszerűbb lenne! Normálisabb.

Hozzáléptem, hogy átöleljem, mire elejtette a takarót, hogy ő is átkarolhasson.

– Sajnálom, hogy nekem kell kiábrándítanom, felség, de ön akkor is igen távol áll az átlagostól, ha éppen nincsenek körülöttünk az őrök.

Arcán mosoly suhant át, de továbbra is komolyan nézett rám.

– De úgy jobban kedvelnél.

– Tudom, hogy nehezedre esik elhinni, de olyannak kedvellek, amilyen vagy. Egyszerűen csak több…

– Időre van szükséged. Tudom. És meg is kapod. De bárcsak már most tudhatnám, hogy akkor is velem akarsz majd maradni, amikor sikerül végiggondolnod az egészet.

Elkaptam róla a pillantásomat. Ezt nem ígérhettem meg neki. Szívemben újra meg újra összemértem Maxont és Aspent, és valahogy egyikük sem kerekedett a másik fölé. Kivéve persze, amikor éppen velük voltam. Mert most éppen hajlamos lettem volna biztosítani a herceget arról, hogy a végén ott fogok várni rá.

Csakhogy ezt nem tehettem.

– Maxon, ezt nem mondhatom – súgtam oda neki, amikor láttam, mennyire letöri, hogy nem kap választ a kérdésére. – De azt igen, hogy itt akarok lenni. Tudni akarom, hogy van-e lehetőség… lehetőség…

– Kettőnk számára? – fejezte be a mondatot Maxon.

Megmosolyogtatott, hogy milyen könnyűszerrel megérti, mire akartam kilyukadni.

– Igen. Ki szeretném deríteni, hogy van-e jövőnk együtt.

Ujjai közé fogta egy hajfürtömet, és átvetette a vállam mögé.

– Úgy hiszem, erre elég jó esélyünk van – jegyezte meg tárgyilagosan.

– Szerintem is. Csak… adj egy kis időt, jó?

Bólintott, és most már elégedettebbnek tűnt. Azt szerettem volna, ha így ér véget az esténk, ebben a reménykedő hangulatban. Illetve, volt még valami, ami talán belefért volna. Az ajkamba haraptam, odabújtam Maxonhoz és a tekintetemmel kérleltem.

Egy másodpercet sem habozott, azonnal lehajtotta a fejét, hogy megcsókoljon. Meleg, gyengéd csók volt, úgy érezhettem tőle magam, mint akiért rajonganak, és valahogy egyre többet kívántam belőle. Akár órákon át ott maradtam volna, hogy a végére járjak, be tudnék-e valaha telni ezzel az érzéssel, de Maxon túl hamar elhúzódott.

– Menjünk – indítványozta játékos hangon, és húzni kezdett magával a palota felé. – Jobb, ha beérünk, mielőtt az őrök előreszegezett lándzsával, lóháton jönnek értünk.

Amikor a lépcsőnél elváltunk, hirtelen rám tört a fáradtság. Alig voltam képes felvánszorogni a második emeletre, ahol azonban rögtön feléledtem, mihelyt befordultam a szobámhoz vezető folyosó sarkán.

– Ó! – lepődött meg Aspen is. – Ezek szerint nálam pocsékabb őr nincs is. Azt hittem, hogy végig a szobádban voltál.

Elnevettem magam. Az Elit tagjainak a szobájában legalább egy szobalánynak bent kellett tartózkodnia minden éjjel, hogy gondoskodjon róluk. Nekem viszont csöppet sem tetszett a dolog, így végül Maxon csak ahhoz ragaszkodott, hogy ott álljon egy őr az ajtóm előtt, arra az esetre, ha véletlenül szükség lenne rá. Úgy alakult, hogy ez a bizonyos őr az esetek többségében Aspen lett. Különös érzés volt tudni, hogy szinte minden éjjel ott őrködik a szobám előtt – volt benne valami izgalmas, de egyben ijesztő is.

A pillanat játékossága szinte azonnal elillant, mihelyt Aspen ráeszmélt arra, hogy miért nem az ágyamban töltöttem az éjszaka eddig eltelt részét. Kelletlenül megköszörülte a torkát.

– És, jól mulattál?

– Aspen, ne bosszankodj, kérlek – suttogtam és körülnéztem, nehogy valaki tanúja legyen a beszélgetésünknek. – Részt veszek a Párválasztóban, mindössze erről van szó.

– De nekem így semmi esélyem, Mer! Hogyan szállhatnék versenybe érted, ha kizárólag az egyikünkkel beszélgetsz? – Ebben persze igaza volt, de mit tehettem volna?

– Kérlek, Aspen, ne légy rám dühös. Azon vagyok, hogy tisztán lássak.

– Nem, Mer – felelte és hangjába visszatért a gyengédség –, nem vagyok rád dühös. Hiányzol nekem. – Nem merte hangosan kimondani a szavakat, de ajka némán megformálta őket. Szeretlek.

Elgyengült a térdem.

– Tudom – feleltem és kezemet a mellkasára simítottam. Egy pillanatra megengedtem magamnak, hogy elfeledkezzek mindarról, amit ezzel kockáztattunk. – Csakhogy ez mit sem változtat azon, hogy hol vagyunk vagy azon, hogy most már az Elithez tartozom. Időre van szükségem, Aspen.

Kinyúlt felém, megfogta a kezemet és biccentett.

– Időt adhatok neked… Csak… csak néha próbálj meg pár percet szakítani rám is.

Nem akartam rámutatni arra, hogy ez milyen veszélyekkel járna együtt, úgyhogy csak halványan rámosolyogtam, majd szelíden elhúztam a kezem.

– Mennem kell.

Le nem vette volna rólam a szemét, míg be nem léptem a szobába és az ajtó bezárult mögöttem.

Idő. Mostanában mintha folyton ezt kértem volna. Abban reménykedtem, hogy ha lesz elég időm, akkor valahogy minden magától a helyére kerül majd.

2.

– Nem, nem – kacagott fel halkan Amberly királyné –, csak három koszorúslányom volt, pedig Clarkson anyja szerint több kellett volna. De én csak a húgaimat szerettem volna, meg a legjobb barátnőmet, akivel egyébként a Párválasztóm alatt ismerkedtem meg.

Gyorsan Marlee-ra pillantottam, és örömmel vettem, hogy ő is azonnal rám nézett. A palotába érkezésem előtt azt feltételeztem, hogy mivel olyan óriási a tét, ki van zárva, hogy a részt vevő lányok barátságosak legyenek. Marlee azonban már az első találkozásunkkor megölelt, s attól a perctől fogva mindig számíthattunk egymásra. Talán ha egyetlen olyan alkalom volt, amikor kis híján összekaptunk, de ezt leszámítva sosem veszekedtünk.

Néhány hete bevallotta, hogy nem tudna beleszeretni Maxonba. Amikor nyaggattam, hogy magyarázza el, miért érzi így, nem felelt és teljesen magába zárkózott. Tudtam, hogy nem haragszik rám, de azért eléggé egyedül voltam azokban a napokban, amikor éppen nem nagyon beszéltünk egymással.

– Hét koszorúslányt szeretnék – álmodozott Kriss. – Mármint abban az esetben, ha Maxon engem választ, és hatalmas esküvőt csaphatok.

– Ami engem illet, nekem aztán nem lesznek koszorúslányaim – jelentette ki Celeste azon nyomban. – Csak elvonnák rólam a figyelmet. És mivel az eseményt közvetíti a tévé, azt akarom, hogy mindenki csakis engem nézzen.

Magamban dühöngtem. Oly ritkán adódott alkalom, hogy leülhessünk beszélgetni Amberly királynéval, erre jön ez az elkényeztetett fruska, és elrontja.

– Én szeretném az otthoni kultúránk hagyományait beépíteni az ünnepségbe – szólalt meg halkan Elise. – Új-Ázsiában a lányok szívesen viselnek pirosat a szertartáson, és a vőlegénynek meg kell ajándékoznia valamivel a menyasszony barátait, hogy így mondjon köszönetet azért, mert hagyják feleségül menni hozzá.

Kriss azonnal felkiáltott.

– Nehogy lemaradjak az esküvődről! Imádok ajándékot kapni!

– Én is! – csatlakozott lelkesen Marlee.

– Lady America, ön feltűnően hallgatag – jegyezte meg Amberly királyné. – Milyen esküvőt szeretne?

Elpirultam, mert teljesen készületlenül ért a kérdés.

Egész életemben egyetlen esküvőt képzeltem csak el – erre a carolinai tartományi hivatalban került volna sor, azt követően, hogy végzünk a tonnányi hivatalos papír kitöltésével.

– Nos, egyetlen dologban vagyok csak biztos: szeretném, ha apa adna át a vőlegényemnek. Ugye, mindenki emlékszik a szertartásnak arra a részére, amikor az örömapa odakíséri a menyasszonyt a leendő férjhez? Azt hiszem, mindig is erről álmodoztam. – Bármilyen zavarba ejtően hangozzék is, ez volt az igazság.

– De hát ez mindenhol így megy – nyafogta Celeste. – Nincs benne semmi eredeti.

Akár dühös is lehettem volna, amiért így leszólta az álmaimat, de csak vállat vontam.

– Azon a napon, amikor ez igazán fontos lesz, szeretném biztosan tudni, hogy apa egyetért a választásommal.

– Kedves gondolat – jegyezte meg Natalie, aki a teáját kortyolgatva bámult ki az ablakon.

Amberly királyné könnyedén felkacagott.

– Hát, remélem is, hogy egyetért! Teljesen függetlenül attól, hogy kinek az édesapjáról van szó – tette hozzá gyorsan, nehogy úgy érthessék, mintha Maxonra és rám célozna.

Nagyon érdekelt volna, hogy tényleg ez járt-e a fejében. Hogy Maxon mesélt-e neki rólunk.

Nem sokkal ezután véget ért az esküvőkről szóló beszélgetés, s a királyné távozott, mert munka várta a szobájában. Celeste lehuppant a falra erősített nagy képernyős televízió elé, a többiek pedig kártyázni kezdtek.

– Ez jó mulatság volt – lelkendezett Marlee, amikor letelepedtünk egymás mellé az egyik asztalnál. – Azt hiszem, még sosem hallottam, hogy a királyné ennyit beszélt volna egyszerre.

– Szerintem most már kezdi érdekelni a dolog. – Senkinek sem említettem azt, amit Amberly királyné nővérétől hallottam arról, hogy a húga több gyereket szeretett volna, csak éppen sosem végződtek szerencsésen a terhességei. Adele azt jósolgatta, hogy mihelyt kevesebben maradunk, a királyné egyre közelebb kerül majd hozzánk, s ebben teljesen igaza is lett.

– Rendben, de most felelj őszintén: tényleg nincs semmi egyéb terved az esküvődet illetően, vagy csak nem akartad megosztani velünk?

– Tényleg nincs – erősítettem meg. – Az a helyzet, hogy el sem tudok képzelni egy nagy esküvőt. Ha jobban belegondolsz, mégiscsak Ötös lennék.

Marlee a fejét ingatta.

– Csak voltál Ötös. Most már Hármas vagy.

– Igen, persze – bólintottam, amikor eszembe jutott új besorolásom.

A családom Ötös volt – csupa rosszul fizetett zenész és képzőművész –, és bár a kasztrendszert úgy általában eléggé gyűlöltem, semmi bajom nem volt a mesterségemmel, amivel a megélhetésünkről gondoskodtam. Fura volt Hármasként gondolni magamra, s azon tűnődni, hogy ezentúl vajon tanítással vagy írással fogok foglalkozni.

– Ne idegeskedj – szólt rám Marlee, aki leolvasta arcomról az érzéseimet. – Még semmi okod az aggodalmaskodásra.

Tiltakoztam volna, de ekkor meghallottuk Celeste harsány hangját.

– Gyerünk már! – visította, a pamlaghoz csapta a távirányítót, majd újra a tévére szegezte. – Hé!

– Én látom rosszul, vagy tényleg egyre romlik a helyzet? – súgtam oda Marlee-nak. Csak bámultuk, ahogy Celeste újra meg újra odavágja a távirányítót, majd felpattan, hogy kézzel váltson csatornát. Úgy sejtettem, ha valaki Kettesként nő fel, akkor elképzelhető, hogy ilyesmiktől is kiborul.

– Szerintem a stressz okozhatja – jegyezte meg Marlee. – És azt észrevetted, hogy Natalie… nem is tudom… valahogy egyre tartózkodóbb?

Egyetértően bólintottam, és mindketten a három kártyázó lányra fordítottuk a tekintetünket. Kriss éppen mosolyogva keverte a kártyákat, Natalie viszont a haja végét vizsgálgatta, s időnként kihúzott belőle egy-egy tincset, ami mintha nem nyerte volna el a tetszését. Szórakozott arcot vágott.

– Szerintem mindannyian érezzük a nyomást – vallottam be. – Most, hogy ilyen kevesen maradtunk, egyre nehezebb hátradőlni és kiélvezni, hogy a palotában lakunk.

Celeste felhorkant, mire azonnal odanéztünk, de villámgyorsan elkaptuk a szemünket, amikor visszameredt ránk.

– Bocsáss meg egy percre – szólalt meg Marlee felemelkedve a székről –, de a fürdőszobába kell mennem.

– Nekem is. Menjünk együtt? – kérdeztem.

Mosolyogva rázta a fejét.

– Nem, indulj csak. Én megiszom még a teámat.

– Rendben. Azonnal jövök.

Kiléptem a Hölgyek Szalonjából, és csöppet sem sietősen megindultam a csodálatos folyosón. Úgy éreztem, sosem fogok hozzászokni ahhoz, hogy itt minden mennyire gyönyörű. Úgy elbámészkodtam, hogy amikor befordultam a folyosó sarkán, egyenesen nekimentem az egyik őrnek.

– Ó! – kiáltottam fel meglepetten.

– Elnézést kérek, kisasszony. Remélem, nem ijesztettem meg. – Megfogta a könyökömet, hogy segítsen visszanyerni az egyensúlyomat.

– Nem – kuncogtam el magam –, nincs semmi baj. A lábam elé kellett volna néznem. Köszönöm, hogy elkapott…

– Woodwork palotaőr – felelte és fürgén meghajtotta magát.

– A nevem America.

– Tudom.

Elmosolyodtam és a szememet forgattam. Hát persze, hogy tudja.

– Remélem, amikor legközelebb összefutunk, azt már nem szó szerint kell majd értenünk – jegyeztem meg tréfálkozva.

Halkan felnevetett.

– Remek ötlet. Szép napot, kisasszony.

– Önnek is.

Amikor visszatértem a szalonba, beszámoltam Marlee-nak zavarba ejtő tapasztalatomról Woodwork palotaőrrel, s figyelmeztettem, hogy rendesen nézzen körül. Csak nevetett és a fejét csóválta.

A délután hátralévő részét az ablak mellett töltöttük, otthoni dolgokról meg a többi lányról beszélgettünk, miközben a beszűrődő napfényben sütkéreztünk.

Hirtelen úgy éreztem, hogy milyen szomorú is a jövőre gondolni. Egy idő után véget ér a Párválasztó, s míg abban biztos voltam, hogy Marlee-val megmarad a barátságunk, azt is szentül hittem, hogy hiányozni fog, ha nem beszélgethetek vele minden áldott nap. Ő volt az első igazi barátnőm, és szerettem volna, ha mindig együtt vagyunk.

Miközben én arra vágytam, hogy valahogy megállíthassam az időt, Marlee merengve bámult ki az ablakon. Eltűnődtem azon, hogy mi járhat a fejében, de nem kérdeztem rá – minden annyira békés volt éppen.

3.

Az erkély hatalmas ajtaja nyitva állt, ahogy a folyosóra nyíló ajtó is, s szobámat betöltötte a kert felől áradó langyos, illatos levegő. Nagyon reméltem, hogy a lágy szellő kárpótolni fog azért, mert olyan sok a dolgom, ehelyett azonban inkább elterelte a figyelmemet. Egyfolytában azt kívántam, bárcsak felkelhetnék az íróasztalom mellől.

Felsóhajtottam és hátradőltem, fejemet a szék magas támlájának támasztottam.

– Anne! – kiáltottam fel.

– Igen, kisasszony? – szállt felém első szobalányom hangja a sarokból, ahol varrogatott. Oda se kellett néznem, így is tudtam, hogy két másik komornám, Mary és Lucy is felkapta a fejét, s csak arra várnak, hogy mit tehetnének értem.

– Azt parancsolom, hogy azonnal fejtse meg nekem, hogy mi áll ebben a jelentésben! – mondtam, és lustán az előttem heverő, nagy részletességgel megírt katonai statisztikára mutattam. Amikor megkaptuk ezt a feladatot, tudatták velünk, hogy kikérdeznek majd bennünket az anyagból, mégsem voltam képes odafigyelni rá.

Három szobalányom felkacagott – valószínűleg egyaránt mulatságosnak találták a kérést, meg azt is, hogy megpróbálkoztam a parancsolgatással. Nem állítanám, hogy jelentős vezetői képességeim lennének…

– Elnézését kérem, kisasszony, de erre én nem vagyok feljogosítva – felelte Anne. Bár csak viccből kértem meg rá, hangjából kiéreztem, mennyire őszintén sajnálja, hogy nem tud segíteni.

– Hát jó – közöltem panaszos hangon, és igyekeztem rendesen felülni. – Akkor kénytelen leszek egyedül megbirkózni vele. Nem veszem semmi hasznukat. Holnap új szobalányokat kérek. És ezúttal komolyan beszélek.

Megint nevetgéltek egy sort, én pedig újra a számokra szegeztem a szemem. Az volt a benyomásom, hogy a jelentésben nem esik szó semmi jóról, egészen biztos azonban nem lehettem benne. Újraolvastam pár bekezdést, áttanulmányoztam a grafikonokat – annyira koncentráltam, hogy homlokom redőkbe gyűrődött és szórakozottan rágcsálni kezdtem a tollam végét.

Aztán meghallottam Lucy halk kuncogását, felnéztem, hogy mit tarthat ilyen mulatságosnak, majd követtem a pillantását. Az ajtókeretnek támaszkodva ott állt Maxon.

– Miért árult el? – panaszolta fel Lucynak, aki tovább kacarászott.

Felpattantam a székről és egyenesen a herceg karjába vetettem magam.

– Gondolatolvasó vagy!

– Tényleg?

– Kérlek szépen, mondd, hogy kimehetünk egy kicsit! Csak egy egészen rövid időre!

Szája mosolyra húzódott.

– Húsz percem van, de utána vissza kell mennem.

Már rángattam is magammal kifelé, a folyosóra – hátunk mögött lassan elhalkult szobalányaim izgatott csiripelése.

Nem lett volna értelme tagadni, hogy a kert lett a mi kettőnk helye. Ahányszor csak alkalmunk nyílt arra, hogy kettesben maradjunk, mindig ide indultunk. Az Aspennel együtt töltött időhöz képest a különbség egyértelmű volt: otthon a hátsó kertünkben, egy fára épített aprócska játszóházban találkozgathattunk csak, mert semmi más hely nem lett volna biztonságos.

Hirtelen felötlött bennem, hogy Aspen talán valahol a közelben tartózkodik – csak nem ismerem fel a többi őr között –, és éppen azt nézi, ahogy Maxonnal egymás kezét fogjuk.

– Ez meg micsoda? – tudakolta Maxon útközben, megtapogatva az ujjaim begyét.

– Bőrkeményedés. Attól lesz, ha az ember naponta több órán át lefogja a hegedű húrjait.

– Eddig sosem tűnt fel.

– Zavar? – A megmaradó hat lány között az én kasztom volt a legalacsonyabb, így erősen kételkedtem abban, hogy az ő kezükön bármi hasonlót tapasztalhatna.

Maxon megtorpant, ajkához emelte kezemet, és végigcsókolta ujjaim érdes, megviselt hegyét.

– Ellenkezőleg. Inkább nagyon is szépnek tartom. – Éreztem, hogy elpirulok. – Nekem van tapasztalatom a világról. Beismerem, főként golyóálló üvegen át vagy valami ódon kastély tornyából szemlélhettem csak, de azért mégis láttam. És ha akarom, ezernyi kérdésre kaphatok azonnal választ. De ez a kicsi kéz? – Mélyen a szemembe nézett. – Ez a kéz olyan hangokat képes megszólaltatni, amilyeneket még sosem hallottam. Olyan szépen hegedülsz, hogy néha azt képzelem, csak álmodtam, hogy játszani hallottalak. Ezek a bőrkeményedések viszont bizonyítják, hogy nem álom volt.

Néha hihetetlenül elérzékenyültem attól, amit mondott, s ez végtelenül romantikus volt. Bár a szavait a szívemben őriztem, abban azonban sosem voltam biztos, hogy bízhatok-e bennük. Honnan tudhatnám, hogy nem bókol ugyanilyen kedvesen a többi lánynak? Muszáj volt témát váltanom.

– Tényleg azonnal választ kaphatsz ezernyi kérdésedre?

– Természetesen. Kérdezz bármit, és még ha nem is tudom rá a választ, azzal nagyon is tisztában vagyok, hogy hol találhatom meg.

– Bármit?

– Bármit.

Nem volt valami könnyű kapásból előállni egy kérdéssel, hát még egy olyannal, ami el is fogja gondolkodtatni – márpedig nekem ez volt a célom. Gyorsan végigfutottam mindazon dolgokon, amikre gyerekkorom óta annyira kíváncsi voltam. Mitől maradnak fönt a levegőben a repülők? Milyen volt az a régi Egyesült Államok? Hogyan működnek azok a parányi zenelejátszók, amiket a felsőbb kasztok tagjainál láttam?

És akkor eszembe jutott.

– Micsoda az a mindenszentek? – tettem fel a kérdést.

– Mindenszentek? – Egyértelmű volt, hogy még sosem hallott róla. Ez nem lepett meg. Én is csak egy helyen találkoztam a szóval, a szüleim egyik régi történelemkönyvének lapjain. A kötet jó része teljesen tönkrement, oldalai foszlányokban lógtak vagy teljességgel hiányoztak. Ugyanakkor engem mindig is nagyon érdekelt az ünnep, amiről mi már semmit sem tudtunk.

– Na, már nem olyan biztos a dolgában, királyi okossága? – csipkelődtem.

Elhúzta a száját, de világos volt, hogy csak megjátssza a sértődöttet. Az órájára pillantott és fogai között éles hanggal beszívta a levegőt.

– Gyere csak velem. De sietnünk kell – jelentette ki, megragadta a kezem és már neki is iramodott.

Széles vigyorral húzott vissza a palota felé, s bár törpesarkú cipőmben kicsit botladoztam, de azért sikerült tartanom vele a tempót. Annyira szerettem, amikor előbukkant a gondtalanabb énje – túlságosan sokat volt komoly.

– Uraim – biccentett oda a palotaőröknek, miközben átviharzottunk a kertre nyíló ajtón.

Már a folyosó felénél jártunk, amikor nem bírtam tovább futni a cipőmben.

– Maxon, állj meg! – kapkodtam levegő után. – Képtelen vagyok ilyen gyorsan futni!

– Gyere csak, gyere, ez tetszeni fog neked – unszolt és tovább ráncigált, amikor lassítani kezdtem. Végül aztán beadta a derekát, pedig látszott rajta, hogy szíve szerint vágtatna.

Az északi folyosó felé tartottunk, amelynek egyik termében volt általában a Híradó felvétele, de nem jutottunk el odáig, hanem már előtte bekanyarodtunk egy másik lépcsőnél. Csak mentünk egyre feljebb és feljebb, és egy idő után képtelen voltam ellenállni, s muszáj volt megkérdeznem: – Pontosan hová is igyekszünk?

Maxon elkomolyodó arccal fordult felém.

– Meg kell esküdnöd, hogy senkinek nem beszélsz erről a kis kamráról. Csak a családom néhány tagja és pár palotaőr tud a létezéséről.

– Persze – ígértem meg, és teljesen hatalmába kerített a kíváncsiság.

Amikor felértünk a lépcső legtetejére, Maxon kinyitotta előttem az ajtót. Majd újra megragadta a kezem, végigvonszolt egy keskenyebb folyosón, s egy csodás festmény előtt torpant meg. Körülnézett, hogy meggyőződjön arról, egyedül vagyunk, majd átnyúlt a kép előtt és kezét a keret mögé csúsztatta. Halk kattanást hallottam, s a festmény felénk lendült.

A lélegzetem is elállt. Maxon elvigyorodott.

A kép mögött kis ajtót vágtak a falba, amelynek kerete nem ért le egészen a padlóig, s egy apró billentyűzetet vettem rajta észre, Maxon beütött néhány számot. Halk sípszót hallottam. Lenyomta a fogantyút és visszanézett rám.

– Hadd segítsek. Át kell lépned a kereten. – Megfogta a kezemet, és intett, hogy menjek csak előre.

Nem hittem a szememnek.

Az ablaktalan szoba falait könyvespolcok borították, rajtuk réginek tűnő kötetek álltak. Két polcon olyan könyveket láttam, melyek gerincén különös, vörös jelzés húzódott, az egyik falnak hatalmas atlaszt támasztottak, amely valami olyan országnál volt nyitva, amit meg sem tudtam volna nevezni. A helyiség közepén, egy asztalon nyitva hagyott kötetek hevertek, mintha valaki nemrégiben itt olvasgatott volna, s így hagyta itt őket, hogy ne kelljen majd keresgélnie. Az egyik falba beépítve jókora képernyőt láttam, ami a leginkább tévének nézett ki.

– Mit jelent a vörös jelzés? – tudakoltam álmélkodva.

– Azok tiltott olvasmányok. Amennyire tudjuk, egész Illéában csak ezek a példányok léteznek.

A herceg felé fordultam, s csak szememmel kérleltem, hangosan kimondani nem mertem a szavakat.

– Igen, megnézheted őket – felelte unottnak szánt hangon, de arckifejezése arról árulkodott, mennyire remélte, hogy megkérem rá.

Óvatosan a kezembe vettem az egyik könyvet, miközben rettegtem, nehogy véletlenül tönkretegyek egy ilyen egyedi kincset. Átpörgettem a lapjait, de szinte azonnal vissza is tettem a helyére. Túlságosan meg voltam illetődve.

Amikor megfordultam, Maxon éppen a tévéképernyőhöz csatlakoztatott lapos írógépféle billentyűit nyomkodta.

– Az meg micsoda? – kérdeztem.

– Számítógép. Még sosem láttál ilyet? – Csak a fejemet ráztam, de Maxon nem tűnt meglepettnek. – Már nem sokaknak van. Ezen kifejezetten az ebben a szobában fellelhető információt tároljuk. Ha van itt bármi arról a te ünnepedről, akkor ez a gép megmondja nekünk, hol találjuk meg.

Nem igazán értettem, hogy miről beszél, de nem kértem, hogy magyarázza meg. Pár másodpercbe telt csak, s a képernyőn egy három tételből álló lista jelent meg.

– Ó, nagyszerű! – kiáltott fel Maxon. – Várj csak itt.

Az asztal mellett tébláboltam, míg megkereste a három könyvet, amely felfedi előttünk, hogy micsoda is a mindenszentek. Nagyon reméltem, hogy nem valami ostobaság, s hogy nem teljesen fölöslegesen kerestettem elő vele az információt.

Az első könyv szerint a mindenszentek vagy halloween kelta ünnep, amely a nyár végét jelzi. Nem akartam akadékoskodni, ezért nem említettem meg, hogy fogalmam sincs arról, mit jelent a „kelta” szó. Ezután rátértek arra, hogy a hiedelmek szerint a szellemek ezen az éjszakán ki-be járhatnak a világok között, s hogy ezért az emberek ilyenkor álruhát öltöttek, hogy így riasszák el a gonosz lelkeket. A későbbiekben világi ünneppé alakult, ami főként gyerekeknek szólt, akik jelmezbe öltözve, dalolva járták városuk utcáit, s ezért édességet kaptak. A „csokit vagy csalunk” mondás eredetét is ide vezették vissza, mert a gyerekek azzal csikarták ki maguknak a csokit, hogy csínyekkel fenyegetőztek.

A második könyv hasonló meghatározást adott, de emellett megemlítette a sütőtököket és a kereszténységet is.

– Ez lesz majd igazán érdekes – állította Maxon és egy vékonyabb, kézzel írott kötetbe lapozott bele.

– Hogyhogy? – kérdeztem, és odaléptem hozzá, hogy jobban szemügyre vehessem.

– Ez itt, Lady America, nem más, mint Gregory Illéa saját naplói közül az egyik.

– Hogyan? – szakadt ki belőlem a kiáltás. – Megfoghatom?

– Előbb hadd keressem meg az oldalt, amit megadtak. Nézd csak, még kép is van hozzá!

És valóban, mintha valami jelenés lenne az ismeretlen múltból, egyszer csak megpillantottuk a jól vasalt öltönyt viselő, szigorú arckifejezésű, egyenes tartású Gregory Illéát. Ahogy ott állt kihúzott derékkal, meglepőnek találtam, hogy mennyire hasonlít a királyra és Maxonra. Mellette egy nő mosolygott félszegen a lencsébe. Volt valami a vonásaiban, ami arra utalt, hogy hajdan nagyon szép lehetett, de már megkopott a fény a szemében. Fáradtnak tűnt.

Három másik alak vette őket körül. Az első szélesen mosolygó, szépséges és élénk kamasz lány volt, aki fodros ruhát és koronát viselt. De vicces, hogy királylánynak öltözött! Mellette két fiú, az egyik kicsit magasabb a másiknál, de egyikük jelmezéből sem jöttem rá, hogy minek öltöztek be. Úgy tűnt, valami csínyre készülnek. A kép alatt egy bejegyzés állt, s megilletődve olvastam Gregory Illéa saját kézírását.

A gyerekek idén mulatsággal ünnepelték halloweent. Gondolom, így is meg lehet feledkezni mindarról, ami körülöttük zajlik, de én azért elég frivol dolognak találom. Mi ugyan azon kevés család közé tartozunk, ahol bőven maradt pénz az ünneplésre, ez a gyermekded játszadozás azonban az én szememben egyszerűen csak pazarlás.

– Szerinted ezért nem tartjuk már meg ezt az ünnepet? Mert olyan pazarló? – kérdeztem Maxont.

– Lehet. Ha a dátumot veszem alapul, akkor rögtön azután írta, hogy Kína Amerikai Állama felvette a harcot, még valamivel a 4. világháború előtt. Abban az időben az embereknek szinte semmije nem volt; képzelj csak el egy csupa Hetesből álló országot, amiben rajtuk kívül már csak néhány Kettes él.

– Hűha! – Megpróbáltam elképzelni háború tépte nemzetünket, miközben megkísérli a talpra állást. Hihetetlen.

– És hány napló maradt meg? – tudakoltam.

Maxon egy polc felé intett, amin hasonló kötetek álltak sorba rakva.

– Úgy egytucatnyi.

Ez elképesztő! Ennyi történelem egyetlen kis szobában!

– Köszönöm – fordultam felé. – Még csak álmodni sem mertem volna arról, hogy valaha ilyesmit láthatok. Szinte el sem hiszem, hogy létezik.

– Szeretnéd továbbolvasni? – bökött sugárzó mosollyal a napló felé.

– Hát persze! – szakadt ki belőlem a kiáltás, aztán viszont eszembe jutott kötelező olvasmányom a katonai statisztikáról. – De sajnos nem maradhatok, be kell fejeznem annak a szörnyű jelentésnek a tanulmányozását. Neked pedig vissza kell menned dolgozni.

– Ez igaz. És mit szólnál ahhoz, ha magaddal vihetnéd a naplót és pár napig nálad is maradhatna?

– Ezt szabad? – tudakoltam elhűlve.

– Nem – nevetett rám vissza Maxon.

Tétováztam, mert voltak fenntartásaim a kezemben tartott tárgyat illetően. Mi van, ha elveszítem? Ha tönkreteszem? Ez nyilván Maxonnak is eszébe jutott. De ilyen alkalom nem adódik még egyszer az életben. Igenis képes leszek nagyon vigyázni, ha már megajándékoz a lehetőséggel.

– Rendben. Csak pár éjszakára, aztán azonnal visszaadom.

– Jól rejtsd el.

És így is tettem. A napló több volt, mint egy könyv – Maxon bizalmát jelentette. Bedugtam a zongoraszékbe, egy köteg kotta alá, ott a szobalányaim sosem takarítottak. Csak az én kezem érintheti majd.

4.

– Reménytelen vagyok! – panaszkodott Marlee.

– Nem, nem, egész jól megy – hazudtam szemrebbenés nélkül.

Már egy hete szinte minden nap zongoraleckéket adtam Marlee-nak, és ha őszinte akarok lenni, nagyon úgy tűnt, mintha egyre rosszabbul menne neki a dolog. Az ég szerelmére, még mindig csak skáláztunk! Újra melléütött, mire önkéntelenül is megrándult az arcom.

– Hű, micsoda képet vágtál! – kiáltott fel. – Iszonyú vagyok. Ennyi erővel akár a könyökömmel is játszhatnék.

– Lehet, hogy meg kéne próbálnunk. Hátha a könyököddel biztosabban eltalálod a billentyűket.

Nagyot sóhajtott.

– Feladom. Sajnálom, America, te annyira türelmes voltál, én viszont gyűlölöm hallgatni a saját klimpírozásomat. A zongorából olyan hangok jönnek ki, mintha betegeskedne.

– Egész pontosan inkább olyan, mintha éppen haldokolna.

Marlee kétrét görnyedt a kacagástól, és én is csatlakoztam hozzá. Amikor megkért, hogy tanítsam, fogalmam sem volt arról, hogy a fülemnek majd ilyen iszonyú – egyben kacagásra ingerlő – kínokat kell kiállnia.

– Lehet, hogy a hegedű jobban menne? Gyönyörű zenéket írtak hegedűre is – javasoltam.

– Erősen kétlem, hogy menne. Amilyen a szerencsém, valószínűleg tönkretenném a hangszert. – Marlee felállt és az asztalkához lépett, félrelöktük a kötelezően elolvasandó papírokat, s kedves szobalányaim teát és süteményt készítettek oda nekünk.

– Az nem lenne akkora baj. Úgyis a palota tulajdona. Akár hozzávághatnád Celeste-hez is, ha úgy hozza a kedved.

– Ne kísérts… – mormolta miközben kitöltötte a teát. – Annyira fogsz hiányozni, America. Nem is tudom, mihez kezdek majd, amikor nem találkozhatok veled minden nap.

– Hát, Maxon eléggé határozatlan, úgyhogy emiatt még ne aggódj.

– Nem is tudom – felelte elkomolyodó arccal. – Még sosem említette, de tudom, hogy csak azért vagyok itt még mindig, mert az emberek kedvelnek. Most azonban, hogy a lányok nagy részét elküldték, már nem kell sok idő ahhoz, hogy megváltozzon a közvélemény, hogy új kedvencet válasszanak maguknak, és akkor a herceg el fog engedni.

Igyekeztem nagyon óvatosan fogalmazni, mert reméltem, hogy elmondja, miért hidegültek el egymástól, ugyanakkor nem szerettem volna, ha újra elzárkózik tőlem.

– És ezt nem bánnád? Úgy értem, azt, ha nem a tied lesz Maxon?

Megvonta a vállát.

– Egyszerűen csak számomra nem ő az igazi. Az nem zavar, ha kiesek a versengésből, viszont nagyon nem szeretnék elmenni innen – magyarázta. – Ahhoz meg egyébként sem fűlik a fogam, hogy olyan férjem legyen, aki másba szerelmes.

Azonnal felültem.

– Kibe sze…?

Marlee diadalmas pillantása és teáscsésze mögött elnyomott mosolya egyaránt erről árulkodott: Á, most megvagy!

És ez így is volt.

A pillanat törtrésze alatt rádöbbentem, milyen kibírhatatlanul féltékeny lettem annak gondolatától, hogy Maxon mást szerethet. És hogy mennyire hihetetlenül megnyugtató volt, amikor a következő másodpercben Marlee arra célzott, hogy én vagyok az a lány, akibe szerelmes.

Hiába emeltem magam köré egyik védőfalat a másik után, hiába tréfálkoztam Maxon rovására, hiába emlegettem a többi lány érdemeit, barátnőmnek sikerült egyetlen mondattal lelepleznie.

– Miért nem vetsz ennek véget, America? – kérdezte kedvesen. – Tudod, hogy szeret téged.

– Sosem mondta – tiltakoztam, és ez igaz is volt.

– Persze, hogy nem mondta – mutatott rá, mintha ennél nyilvánvalóbb dolog már nem is lenne. – Hiszen annyira igyekszik, hogy megszerezzen magának, te pedig mindig ellököd, ahányszor csak a közeledbe kerül. Miért csinálod?

Beszélhetek-e őszintén Marlee-val? Elmesélhettem-e neki, hogy bár Maxon iránti érzéseim igen mélyek – úgy tűnik, annál is mélyebbek, mint képzeltem volna –, van azonban valaki más is, akit képtelen vagyok elengedni?

– Egyszerűen csak… azt hiszem, nem vagyok biztos a dolgomban. – Megbíztam Marlee-ban, nagyon is. De mindkettőnk számára az volt a legbiztonságosabb, ha nem tud túl sokat.

Biccentett. Láttam, hogy ő is érzi, ez messze nem minden, de nem erőltette. Volt abban valami kifejezetten jóleső, hogy kölcsönösen el tudtuk fogadni egymás titkait.

– Akkor derítsd ki mielőbb. Minél előbb. Számomra ugyan nem ő az igazi, de Maxon attól még remek fickó. Utálnám, ha azért veszítenéd el, mert megrettentél.

Újra csak igaza volt. Tényleg féltem. Tartottam attól, hogy Maxon érzései mégsem olyan őszinték, mint amilyennek tűnnek, tartottam attól, hogy mit jelentene számomra a hercegnéi státus, tartottam attól, hogy elveszítem Aspent.

– Félre a komor gondolatokkal – törte meg a csendet Marlee és letette a csészéjét. – Annyit fecsegtünk tegnap az esküvőkről, hogy eszembe jutott valami.

– Igen?

– Mondd csak, nem lennél a fő koszorúslányom? Már amennyiben valaha férjhez megyek.

– Ó, Marlee, hát persze, örömmel! És te lennél-e az enyém?

– De neked vannak lánytestvéreid… ők nem bánnák?

– Meg fogják érteni. Kérlek szépen!

– Naná! A te esküvődet a világ minden kincséért sem hagynám ki. – Hanghordozásából ki lehetett hallani, hogy az én esküvőm az évszázad szertartása lesz.

– De ígérd meg, hogy akkor is ott leszel, ha egy jelentéktelen Nyolcashoz mennék hozzá valami eldugott kis sikátorban.

Hitetlenkedve meredt rám, annyira biztos volt abban, hogy erre nem kerül sor.

– Még ha így lesz is, megígérem neked.

Nem kérte, hogy tegyek hasonló ígéretet, amitől most újra eltűnődtem azon, nem várja-e otthon valami Négyes fiú, akinek odaadta a szívét. De nem erőltettem. Világos volt, hogy mindkettőnknek akadnak titkai, de Marlee volt a legjobb barátnőm, és bármit megtettem volna érte.

Azon az éjszakán nagyon szerettem volna egy kis időt együtt tölteni Maxonnal. Marlee miatt megkérdőjeleződött több cselekedetem. És gondolatom is. Meg érzésem.

Vacsora végeztével, amikor felálltunk, hogy távozzunk az ebédlőből, elkaptam Maxon pillantását és meghuzigáltam a fülcimpámat. Ezzel a titkos jellel tudattuk egymással, hogy beszélni szeretnénk a másikkal, és igen ritkán esett meg, hogy a gesztus megválaszoltalan maradt. Ma azonban Maxon csalódott képet vágott és ajka a „munka” szót formálta meg. Úgy tettem, mintha megbántottan elbiggyeszteném a számat, majd intettem neki, mielőtt kimentem volna.

Talán jobb is volt így. Tényleg fontos lett volna végiggondolnom jó pár Maxonra vonatkozó dolgot.

Amikor befordultam a szobámhoz vezető folyosóra, megláttam, hogy újra Aspen őrködik az ajtóm előtt. Tetőtől talpig végigmért, jól megnézte a testemre simuló zöld ruhát, ami remekül kihangsúlyozta még az én csekély számú domborulataimat is. Egyetlen szó nélkül mentem el mellette. Mielőtt azonban lenyomhattam volna a kilincset, szelíden végigsimított a karomon.

Rövidke érintés volt, de nem kapkodta el, és abban a pár másodpercben újra rám tört az a vágy, az a sóvárgás, amit Aspen ébresztett bennem. Csak egyetlen pillantást kellett vetnem mohón bámuló smaragdzöld szemére, s máris megremegett a térdem.

Amilyen fürgén csak tudtam, besurrantam a szobába – a találkozásunk megviselt. Hála az égnek, nem igazán volt időm azon morfondírozni, milyen érzéseket kelt bennem Aspen, mert mihelyt bezárult mögöttem az ajtó, máris körülvettek a komornáim, s elkezdtek segédkezni a lefekvés előtti előkészületekben. Miközben csivitelve fésülgették a hajamat, igyekeztem egy időre mindenről megfeledkezni.

Pedig ez lehetetlen volt. Döntenem kellett. Aspen vagy Maxon.

De hogyan is választhatnék, amikor mindkét lehetőség annyira jó volt? Hogyan hozhatnék olyan döntést, ami elpusztítaná énem egy darabját? Azzal nyugtatgattam magam, hogy még van időm. Még mindig van idő.

5.

– Nos, Lady Celeste, ezek szerint ön úgy látja, hogy az eddigi szám túl alacsony, és a következő sorozástól kezdve meg kellene emelni a bevonuló katonák létszámát? – tudakolta Gavril Fadaye, az Illéa Fővárosi Híradó vitaműsorának moderátora, egyben az egyetlen személy, aki a királyi családdal interjút készíthetett.

A Híradóban adásba kerülő vitáinkat próbatételnek szánták, s ennek tudatában is voltunk. Bár Maxont nem szorította semmiféle előre megszabott határidő, a közönség alig várta, hogy még jobban lecsökkenjen a versenyzők száma, s érzékeltem, hogy ugyanezt szeretné a király, a királyné és a tanácsadóik is. Ha maradni akartunk, akkor produkálnunk kellett magunkat, akkor és ott, ahol ezt elvárták tőlünk. Rettenetesen örültem, hogy sikerült átrágnom magam azon a förtelmes katonai jelentésen. Valamennyire fel tudtam idézni a statisztika egy részét is, így jó esélyem volt arra, hogy este jó benyomást kelthetek.

– Pontosan, Gavril. Már évek óta folyik a háború Új-Ázsiában. Úgy gondolom, egy-két megemelt létszámú sorozás kellene csak, s annyi katonához juthatnánk, amennyivel már véget lehetne vetni a harcnak.

Komolyan ki nem állhattam Celeste-et. Eddig már sikerült egy lányt kirúgatnia, múlt hónapban tönkretette Kriss születésnapi partiját, egyszer pedig szó szerint le akarta tépni rólam a ruhát. Mivel Kettes volt, úgy képzelte, hogy messze fölöttünk áll. Ha egészen őszinte akarok lenni, akkor semmiféle véleményem nem volt arról, hogy Illéának vajon hány katonára van szüksége, de most, hogy Celeste nézeteit megtudtam, már készen álltam arra, hogy egyértelműen ellenezzem őket.

– Nem értek egyet – jelentettem be a legelőkelőbb hanghordozással, ami tőlem kitelt. Celeste olyan hirtelen kapta felém a fejét, hogy sötét haja ostorként csapott át válla fölött. Mivel már háttal volt a kamerának, úgy érezte, nyugodtan megteheti, hogy vasvilla tekintettel méreget.

– Á, Lady America, ezek szerint ön úgy véli, hogy nem jó ötlet emelni a besorozandók létszámát? – kérdezett rá Gavril.

Éreztem, ahogy arcomat elönti a forróság.

– A Kettesek megengedhetik maguknak, hogy fizessenek, s így mentesüljenek a sorozás alól, ezért biztosra veszem, hogy Lady Celeste-nek nincs tapasztalata arról, milyen az, amikor egy család sorra veszíti el a fiúgyermekeit. Ha még több fiatalembert soroznának be, annak pusztító hatása lenne, főként az alacsonyabb kasztok esetében, ahol nagy a család és mindenki munkájára szükség van ahhoz, hogy megéljenek.

A mellettem ülő Marlee barátságosan oldalba bökött.

Celeste újra magához ragadta a szót.

– Akkor mit kellene tennünk? Csak nem azt javaslod, hogy dőljünk kényelmesen hátra, és hagyjuk, hadd húzódjon el még jobban a háború?

– Nem, nem. Természetesen azt szeretném, ha Illéa háborúja véget érne. – Szünetet tartottam, hogy összeszedjem a gondolataimat, és átpillantottam Maxonra egy kis biztatásért. A mellette ülő király ingerültnek tűnt.

Muszáj volt előállnom valami újjal, hát kiböktem az első dolgot, ami eszembe jutott: – És ha önkéntes alapon menne?

– Önkéntes alapon? – ismételte el Gavril.

Celeste és Natalie összevihogtak, amitől szörnyen éreztem magam, de aztán alaposabban belegondoltam. Tényleg ennyire pocsék ötlet volt?

– Igen. Persze tudom, hogy bizonyos követelményeknek meg kellene felelni, de talán mégis ütőképesebb lenne az a sereg, ami csupa olyan férfiból áll, aki szeretne katona lenni, mint ha olyan fiatal fiúk alkotják, akik csak arra vágynak, hogy valahogy életben maradjanak és visszatérhessenek korábbi életükhöz.

A stúdió elcsöndesedett, mindenki a javaslatot fontolgatta. Úgy tűnik, nem volt butaság, amit mondtam.

– Szerintem jó ötlet – szólalt meg Elise. – És ha önként jelentkeznének, akár havonta-kéthavonta lehetne újabb katonákat küldeni a frontra, ami megkönnyíthetné azok dolgát, akik már egy ideje szolgálnak.

– Egyetértek – tette hozzá Marlee. Többé-kevésbé ennyit szólt hozzá mindenhez. Látszott rajta, mennyire kellemetlenül érzi magát a vitákon.

– Bár érzem, hogy ez talán túl modern gondolat, de mi lenne, ha nők is jelentkezhetnének szolgálatra? – vetette fel Kriss.

Celeste hangosan felnyihogott.

– Ugyan, szerinted ki állna be katonának? Te talán kimennél a frontra? – Hitetlenkedő hangjából egyértelműen kiérezhető volt a sértő szándék.

De Kriss nem vesztette el a fejét.

– Nem, belőlem nem lenne jó katona. De – folytatta Gavril felé nézve – ha van valami dolog, amit a Párválasztó során megtanultam, az annyi, hogy a gyilkos ösztön bizonyos lányokban egészen rémítő módon megvan. Senki ne hagyja megtéveszteni magát az elegáns báli ruháinktól – fejezte be egy mosoly kíséretében.

Amikor visszatértem a szobámba, szobalányaimnak megengedtem, hogy a szokásosnál tovább velem maradjanak, és segítsenek kiszedegetni a rengeteg tűt a hajamból.

– Nekem tetszett az ötlet, hogy legyen önkéntes a hadsereg – jegyezte meg Mary és közben fürgén jártak ügyes ujjai.

– Nekem is – csatlakozott Lucy. – Emlékszem, mennyire megszenvedték a szomszédaink, amikor elvitték a legidősebb fiukat. Az meg már-már elviselhetetlen volt, amikor annyi fiatalember sosem térhetett haza. – A szemén láttam, hogy fejében emlékképek cikáznak. Nekem is megvoltak a magam emlékei.

Miriam Carver fiatalon özvegyült meg, és ketten maradtak Aidennel, a fiával, de azért elég rendesen éltek. Amikor azonban megjelentek az ajtaja előtt a katonák egy levéllel, egy összehajtogatott zászlóval meg valami részvétnyilvánítással, az asszony teljesen összeomlott. Képtelen volt egyedül boldogulni. És még ha meg is lett volna benne a képesség, egyszerűen hiányzott belőle az életkedv.

Néha láttam, ahogy Nyolcasként azon a téren koldul, ahol búcsút mondtam Carolinának. Persze, soha semmit sem tudtam adni neki.

– Tudom – mondtam Lucy tükörképének.

– Kriss talán egy kicsit messzire ment – jegyezte meg Anne. – Nők a harctéren? Elég szörnyű gondolat.

Bár a hajam kötötte le minden figyelmét, rámosolyogtam illemtudó arcára.

– Apa szerint valaha a nők…

Rövid kopogtatás hangzott fel az ajtó felől, ami mindannyiunkat megijesztett.

– Eszembe jutott valami – közölte Maxon, miután válaszra sem várva belépett. Nagyon úgy tűnt, most már mindig randevúnk lesz péntek esténként, a