G.F. SEVERA

A látogató

Novellák

SCI-FI, FANTASY, HORROR

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Gina Fodor

All rights reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

https://www.agendakiado.com

agendakiado@gmail.com

ISBN EPUB: 978-963-634-157-2

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

SCI-FI, FANTASY NOVELLÁK

Körülöttünk az üresség

Álltam a nappaliban az ablak előtt, és az utcáról beszivárgó zajok forrását kerestem. A zúgás, a dübörgés, a dudálás, a sziréna hangja különös dallamba sűrűsödött a fürdőszobából kihallatszó hajszárító hangjával. A feleségem szárította a haját, közben egy régi dalt dúdolgatott, ami nekem is tetszett. Hirtelen a dúdolás abbamaradt, csak a hajszárító zúgását lehetett hallani.

Benéztem a nyitott ajtón át, de a feleségem nem volt ott. Először azt hittem, hogy átment a konyhába, de ott sem láttam. Akkor csak is a hálóban lehet, gondoltam, viszont sehol sem találtam. Átugorhatott a szomszédba megkérdezni valamit, s elfelejtette kikapcsolni a hajszárítót? Kimentem a lakásból, megnyomtam a szomszéd lakás csengőjét, de senki sem jött. Újra csengettem, amikor a következő lakás ajtaján egy fiatal lány nézett ki. Megkérdeztem tőle, hogy látta-e a feleségem, de nemet intett, és becsukta az ajtót, én pedig visszatértem a lakásunkba.

A fürdőszobában még mindig fújta a hajszárító a meleget, a hajkefe a mosdókagylóban feküdt. Nem is tudtam mit keresek. Talán a jelenlét jeleit? Az ablakok mindenhol zárva voltak, a ruhái az ágyon hevertek, a mobiltelefonja az éjjeliszekrényen. Soha nem ment el telefon nélkül sehová sem. Nevén szólítottam, először csak halkan, majd hangosan. Újra átkutattam az egész lakást, talán elbújt, meg akar tréfálni, de elég rossz viccnek tartottam.

Két órával később kezdtem félni. Emlékszem, attól a pillanattól kezdve a félelem az életem állandó részévé vált, megtelepedett a fejemben, és soha nem hagyta el. Nem az a fajta félelem volt, ami életben tart, ami miatt megmenekülsz a veszélytől, vagy kevésbé leszel vakmerő. Nem. Ez a rettegés attól, hogy már nem vagy ott, hogy olyan leszel, mint mindenki más, csak nem tudod hogyan és mikor. És ez a rettegés mindig ott van, még az álmokban is. Ez a terror nem tart életben, hanem nap mint nap megöl egy kicsit. Soha sem teljesen.

A feleségem eltűnt, és nem értettem hol van. Mi miatt hagyta el a házat pongyolában és papucsban anélkül, hogy egy szót is szólt volna nekem? Elmentem a rendőrségre. Ezer kérdést tettek fel, volt-e életbiztosítása, ellenségei, érdeklődtek a kapcsolatunkról, barátok, rokonok vallomásait elemezték, végül meggyőzték magukat, hogy minden rendben ment kettőnk között, nem tettem el láb alól, majd értesítenek, ha tudnak valamit. Kétségbeestem. A munkahelyemen szabadságot vettem ki, és a napjaimat azzal töltöttem, hogy jártam a várost abban a hiábavaló reményben, hogy találkozni fogok vele. Jön majd velem szembe a virágmintás pongyolájában, lábán a nyuszifüles szőrpapucsban.

Két hónappal később egyik délben megszólalt az ajtócsengő. Rohantam, és magamban imádkoztam, hogy ő az, visszajött, de csak a két lakással arrébb lakó lány állt az ajtóm előtt. Sírt.

– Mi történt Sophia? – kérdeztem tőle.

– A szüleim – mondta két zokogás között.

– Rosszul vannak? Hívjak mentőt?

– Nem – válaszolta, aztán megpróbált megnyugodni. Vett egy nagy levegőt, majd folytatta. – Elmentek.

– Elmentek? Úgy érted, meghaltak? Egyszerre mind a ketten?

– Nem tudom. Egyszerűen eltűntek.

Beinvitáltam a lakásba. Miután helyet foglalt, elmondott mindent.

– Mindhárman az asztalnál ültünk, ebédeltünk. Felkeltem, hogy kimenjek a konyhába, mert elfogyott a kenyerem. Amikor visszamentem, már nem voltak ott – sírta el magát ismét, és a könnyeit törölgette. – Először azt hittem, hogy apa kiment a mosdóba, anya pedig a hálószobába, ezért leültem és folytattam az evést. Pár perc múlva már furcsának tartottam, hogy egyikük sem jött vissza ebédelni. Hívtam őket, de nem válaszolt senki. Bementem a szobába, nem voltak ott. Bekopogtattam a fürdőszobába, de senki sem válaszolt. Elnézést kérve óvatosan benyitottam, de csak a foszforeszkáló gumibéka nézett velem szemben a polcról. Nem hagyhatták el a házat, láttam volna kimenni őket.

– Az ablakok csukva voltak? – kérdeztem.

– Igen. Miért? – nézett rám ijedten.

– Talán kiugrottak... öngyilkosság... – jegyeztem meg félénken.

– Ugyan már, az első emeletről? Legfeljebb a lábuk törne el.

– Igazad van. De ki tudja, mi jár az emberek fejében?

– Mi folyik itt? – nézett rám ijedt szemekkel. – Először a maga felesége, most a szüleim. A múlt héten hallottam a hírekben más emberekről is, akik eltűntek.

Nem volt mit válaszolnom neki. Sokat gondolkodtam ezen. Amióta a feleségem eltűnt, az élet kínzás volt számomra. A halálba idővel beletörődik az ember. Betegség, baleset, elfogadhatóbb. Bár azt hiszem, hogy nem halt meg, csak eltűnt. Eltűnt nyomtalanul. Akkor is, ha ennek semmi értelme.

Aznap este a tévében is erről beszéltek. A riporter összefoglalta az elmúlt fél év adatait, melyek egy hosszú listát alkottak. A közölt szám elképesztően nagy volt. Az emberiség úgy oldódik, mint a só a vízben? Ez ellentmond a fizika minden törvényének.

Eszembe jutottak a közvetlen szomszédok, akikhez először csengettem be a feleségemet keresve. Azóta sem láttam őket, és észrevettem, hogy az erkélyükön lévő muskátlik is elszáradtak, pedig csodálatosan virágoztak mindig. Ismét becsengettem hozzájuk, de megint nem jött ki senki. Betelefonáltam a rendőrségre, figyelmeztettem őket, talán két hulla van odabent. Nem sokkal később megérkezett egy járőrautó, és betörték a lakás ajtaját. A szomszédokat nem találták meg, de penészes kekszet, rothadt almát és romlott tejet igen a reggelihez terített asztalon.

Elhatároztam, hogy népszámlálást végzek az épületben. Szomorúan vettem tudomásul, hogy rajtam és Sophián kívül már csak hat másik bérlő maradt a harmincötből.

Elkezdtem sétálni a környéken, és észrevettem, mennyire lecsökkent a lakosság. A máskor mindig teli szupermarketek és a boltok sorai között itt-ott lézengett egy-egy ember, és az utcákon, amikor összetalálkoztam valakivel, mosolyogva üdvözölt, mintha régi ismerősök lennénk. Néhány embert megkértem, mondják el a tapasztalataikat.

– Már nem is emlékszem rá, hogy pontosan mikor, de az emberek elkezdtek eltűnni – mondta egy öregember. – Szóval ok nélkül. A fiammal és a feleségével éltem. Egy reggel felkeltem, és nem voltak sehol. Mindig szóltak, ha elmentek otthonról. Látszólag semmit sem vittek magukkal, és azóta sem tértek vissza.

Este, amikor hazaértem, bekapcsoltam a tévét, és hallgattam a híreket. A kormányzati közlemények mindig ugyanazok voltak, nyugalomra intették az embereket. Megígérték, hogy hamarosan fény derül a titokzatos eltűnésekre, hogy már más nemzetekkel is együttműködnek, bla–bla–bla... Kis beszéd, amit mindannyian tudtunk már. Az emberek elhalványultak, elnyelte őket a névtelen sors, átestek a valóság határán, kétségbe, fájdalomba, félelembe hagyva bennünket.

Sophia átköltözött hozzám. Nem akart egyedül lenni, rettegett a lakásukban. Meg tudtam érteni. Neki adtam a hálószobát, én pedig a kanapén aludtam. Attól kezdve együtt jártuk a környéket, hátha kiderítünk valamit.

– Minden este azzal a gondolattal megyek aludni, hogy remélem, másnap reggel is megtalálom magát! – mondta egyik este.

Attól a naptól kezdve együtt aludtunk, de nem volt közöttük semmi. Sophia nem keresett szexet, csak állandó társaságra vágyott, hogy minél több ideig közel lehessen valakihez.

– Maradjon itt a közelben, ne menjen el sehova! – kérte tőlem mindannyiszor, amikor WC-re ment, vagy zuhanyozni. Az ajtót is mindig nyitva hagyta.

Persze megígértem neki, de ő is tudta, én is tudtam, ha valamelyikönk eltűnik, az hang nélkül, minden előzetes figyelmeztetés nélkül fog megtörténni.

Teltek-múltak a napok, és egyre kevesebben lettünk, már az is örömöt okozott, ha találkoztunk valakivel. Egyik reggel a sugárúton sétáltunk, a fák kezdtek leveleket hozni, és a nap felmelegítette a levegőt, de ennek ellenére a város haldoklott, mely nem hagyott holttesteket maga után. Egy anya sétált a lányával, egy férfi a kutyájával játszott a parkban. Nevettünk. Pár perccel később meghallottuk, hogy valaki kiabál.

– Az anyukám. Hová lett az anyukám?

Megfordultunk, az a lány kiabált, aki még az előbb az anyjával sétált. Sírva fakadt, nem tudtuk megvigasztalni, pedig Sophia minden módon próbálkozott.

– Mi a neved? – kérdeztem tőle.

– Edina – válaszolta.

– Edina, az anyád soha nem fog visszajönni, sajnálom – mondtam neki kegyetlen őszinteséggel.

– De igen, visszajön.

– Figyelj rám! – szóltam hozzá erélyesen, finoman megragadtam a karjainál, és a könnyes szemeibe néztem.

– Ugye, te is hallottál az emberek eltűnéséről? – mire igennel bólintott.

– Gyere velünk, ha együtt leszünk, talán meg tudnánk védeni – hazudtam neki.

– Nem, nem. Megyek és megkeresem.

– Hol?

– Nem tudom, de meg fogom keresni – mondta, aztán elszaladt, és hangosan kiabálva hívta az anyját. Többé nem láttuk.

Sophia három nappal később tűnt el. Olyan este volt, mint a többi. Vacsorát készítettünk, szólt a zene, hogy megtörje a csendet, ami egy ideje úrrá lett a városon. Körülöttünk az üresség, a semmi érzése kavargott. Oda-vissza jártunk a konyha és az ebédlő között, terítettünk, és befejeztük a főzést. Amikor utoljára láttam, rám mosolygott. Abban a pillanatban boldognak tűnt, mintha, ha csak egy pillanatra is, de elfelejtette volna az emberiséget ért tragédiát és a szülei elvesztését. Aztán kimentem a konyhába, hogy behozzam a salátát, ő pedig a nappaliban maradt. A virágokat rendezte a vázába. Amikor visszatértem, már nem volt ott. Annyira megijedtem, hogy a salátástál kiesett a kezemből, a tartalma pedig szétterült a kövön. Sophia elment. Az asztalon, a virágos váza mellett ott volt még két szál virág, amelyeket megérintett, mielőtt a világ feledésébe merült. Fogtam őket, levágtam a szárukat, és a szirmokat a nadrágom zsebébe tettem. Azt akartam, hogy velem legyenek, amikor majd én is elmegyek.

Néhány hét telt el azóta, és egyre kevesebb embert látni a város utcáin. Néha a hosszú napok csendjében hallani lehet valakinek a sikoltozását, aki éppen elveszített valakit. Nem tudunk segíteni, senki nem tehet semmit, a hirtelen eltűnésben nincs vigasz. Már a tévét sem kapcsolom be. A napjaimat az utcán bolyongva töltöm, időnként beszélgetek valakivel, vagy magammal, elveszek az emlékekben. A boltokban már egy ideje nem kell fizetni. Pénztáros sincs. Csak bemegyek, felveszem ami kell, és viszem haza. Ahogy mások is, gondolom. Hiszen olyan kevesen vagyunk!

Kíváncsi vagyok, ki lesz az utolsó, mi lesz a városokkal és mindennel, amit felépítettünk, amikor már egyikünk sem fog lakni ezen a bolygón. Lassan minden felbomlik, és nyomunk sem marad.

Napról-napra élek, tudva, hogy bármelyik pillanatban én is eltűnhetek. Vajon éppen hol leszek, mit csinálok akkor? Érzek-e fizikai fájdalmat közben? Lassan megőrülök ezektől a kérdésektől, amelyekre nem tudom a választ. Csak élnem kell, és nem kell gondolnom a jövőre, hiszen a jövő a jelek szerint nem létezik. Legalábbis nem ebben a formában. Előbb-utóbb mindannyian sorra kerülünk.

Napközben az utcákon bolyongok, keresek valakit, akivel beszélgethetek, mosolygok egy egyedül játszó macskára vagy egy virágra, ami mindennek ellenére virágzik. Élek, fejemben egy odarögzült gondolattal, amely nem hagy nyugodni.

Még mindig itt vagyok.

De holnap?

Miért nincs itt Adéle?

– Doktor úr, hogy vagyok most? – kérdeztem az ágyam mellett álló orvost.

– Hm… Amikor a múlt században hibernálták, gyógyíthatatlan, végstádiumos hasnyálmirigyrákban szenvedett, és az agyának nagy részét agyvérzés pusztította el …

– Valami rémlik, de alig emlékszem a kimondhatatlan szenvedés pillanataira – vágtam közbe. – Az orvosok azt mondták, csak néhány hét van hátra a daganat miatt, s röviddel azelőtt, hogy bevittek a milánói kórházba, agyvérzést kaptam. Hogy lehetek most itt?

– A felesége kapcsolatba lépett az elődeimmel, és beleegyezett, hogy hibernálják Önt, abban a reményben, hogy az orvostudomány hatalmasat fog fejlődni azon idő alatt, amíg Ön “alszik”.

– Drága Adéle, mi van vele?

– Elhunyt, mint az összes többi ember, akit ismert. Sajnálom.

– Hogyhogy? – néztem az orvosra kíváncsian. – Mennyi időt töltöttem a hűtőben?

– Majdnem száz évet. Ön volt az első, aki felébredt az ilyen hosszú, mesterséges kómából.

Forgott velem a szoba, a fehérköpenyes férfi szavai lavinaként zúdultak rám. Amióta felébredtem, csak egy valamire emlékszem, egy furcsa, hideg ládára, amibe úgy ragadtam, mint egy virsli a hotdogba.

– Most hogy vagyok? – ismételtem meg a kérdésemet. – Furcsa módon elég jól érzem magam.

– Néhány hónapja, bocsásson meg a tudománytalan kifejezését, már kiolvasztottuk, de csak olyan szinten, hogy Ön még eszméletlen állapotban legyen, de mi már tudjuk tenni a dolgunkat. Bevezettünk a testébe pár programozható, biológiai sémával rendelkező nanorobotot. Miután a véráramba kerültek ezek az icike-picike gépek, minden egyes rákos sejtet megkerestek, és elpusztították azokat. Néhány nap múlva a szervezetében már nem voltak áttétek, pár napra rá az egészséges sejtek megerősödve visszavették az irányítást – mondta büszkén az orvos.

– Fantasztikus! – kiáltottam fel csodálattal. – De mi van az agyvérzéssel?

– Ismét nanorobotokat használtunk, csak másként programozták őket. Leengedték az agyában rekedt vért, s ahol a sérülés elpusztította az idegsejteket és a szinapszisokat, egy elektromos agyi nanodon láncot helyeztünk be, amely újra összekapcsolta a fennmaradó idegsejteket, és új szerkezetet hozott létre, amely képes újra működtetni az agyát. Természetesen egyes emlékek örökre elvesztek, mások széttöredeztek, de úgy gondolom, hogy mindez méltányos ár a halálból való visszatérésért.

– Igen, persze. Akkor most meggyógyultam?

– Teljesen. Ma lesz az utolsó ellenőrzésünk, aztán majd elbocsátjuk – mosolygott rám az orvos.

– De hová menjek? – a kérdés spontán jött, szinte hálátlanul hangzott annak, aki visszaadta az életemet.

– Megértem, hogy most minden sötétnek tűnik az Ön számára. Ez egy hatalmas trauma, ezért, mielőtt bármit is tesz, beszélnie kell a pszichológusunkkal, aki segít mindezt feldolgozni.

– És hogyan fogom mindezt túlélni?

– A felesége a hibernálást kifizette, Önnek csak a többfajta kezelés árát kell rendeznie, de ahogy tudom és gondolom, így is sok pénze marad. Valószínűleg nem emlékszik rá, de Ön volt Európa egyik leggazdagabb embere, és bizonyára most is az, hiszen a közel száz év alatt kamatozott az egyébként is hatalmas vagyona.

Nem emlékeztem semmire. Az új agyam által létrehozott képek zavarosak és homályosak voltak. A haszontalan emlékek sokasága között azonban gyakoriságban és intenzitásban egyvalami uralta a többit: Adéle arca.

– A feleségemet miért nem hibernálták? – folytattam a kérdezősködést, s az orvos arca kissé elsötétült, zavartan nézett lefelé, majd pár másodperc hallgatás után azt mondta:

– A felesége egészséges nő volt, 102 éves korában halt meg. Tíz évvel azután, hogy Önt lefagyasztották, újra férjhez ment, hosszú és boldog élete volt. Sajnálom.

– Mit sajnál? Hogy hosszú és boldog élete volt? Megérdemelte, mindig is rendkívüli teremtménynek tartottam őt.

– Most jöjjön, elkísérem a pszichológushoz, aki követni fogja az életbe való visszatérését, aztán lesz egy személyes segítője is, aki Önnel marad, amíg minden a helyére nem kerül. Az R2-B7 mindenhez ért.

– R2-B7? – kérdeztem meglepődve.

– Igen, ők a legjobbak, majd meglátja – válaszolta az orvos látva a fura ábrázatomat.

Őszintén szólva, nem igazán értettem, de azt gondoltam, az eltelt száz év alatt valószínűleg megváltoztak a névadási szokások is. Felkeltem, majd elindultunk egy hosszúnak látszó, ablaktalan folyosón.

– Mellesleg, doktor úr, mi van odakint?

– Már nincs “odakint”, legalábbis nem úgy, ahogy Ön ismerte. Azokban az évtizedekben, amikor itt a földalatti bázison aludt, minden megváltozott. Már csak “idebent” van.

Megdöbbentem, és megálltam. Ijedten néztem az orvosra, de ő megfogta a karomat.

– Menjünk! Minden rendben lesz – mondta bátorító tekintettel, és én lassú léptekkel követtem őt a bizonytalanságba, s csak abban reménykedtem, hogy igaza lesz.