A fordítás alapját képező kiadás:

Alexis Henderson

The Year of the Witching

Bantam Press, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Nagy Judit Áfonya

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 052 8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020 by Alexis Henderson

© Hungarian translation 2021, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Anyukámnak,

akinek mindent köszönhetek.

Ez a regény fikció, a történelmi események kivételével az élő, vagy egykor élt személyekkel való bármely hasonlóság csupán a véletlen műve.

A bestia

FARFEKVÉSSEL született, éjnek évadján. Martha, a bába, a bokáinál fogva húzta ki anyja méhéből. Könnyen kicsusszant, ernyedten pottyanva Martha karjába, és mozdulatlanul feküdt, akár a kő.

A bába lányának hasából halk, felbuggyanó nyögés szakadt ki. Redőkbe gyűrődött hálóingébe kapaszkodott, melynek szegélye fekete lucsok volt a vértől, de egy mozdulattal sem nyúlt a gyerek után. Inkább elfordította a fejét, és arcát az asztallapnak szorítva kibámult a konyha túlsó felébe, a mosogató felett lévő ablakon át a távoli erdőre.

– A nevét – mondta a holdfényben megvillanó szemmel. – Mondd meg a nevét.

A bába fogta az újszülöttet, elvágta a köldökzsinórt, és bepólyálta egy darab zsákvászonba. Hidegnek érezte a testét a mellén, halottnak is gondolhatta volna, ha nem zörög hátul a torkában a neve, keserű ízzel, mint az epe, és mégis édesen, mint a bor. A név íze, melyet az Atya választott neki. De nem akarta kimondani – hangosan nem.

A lány utolsó csepp erejével odafordult, hogy szembenézzen vele.

– A nevét. Hallani akarom a nevét!

– Immanuelle – vágta oda a bába, de mintha átkot mondana. – Immanuelle-nek fogják hívni.

Erre az asztalon fekvő lány elmosolyodott, kék ajkai megfeszültek. Aztán nevetni kezdett, és a csúf, gurgulázó hang végigvisszhangzott a konyhán, kiloccsant a szobába, ahol a család többi tagja ült várakozón, hallgatózva.

– Átok – suttogta magában még mindig mosolyogva a lány. – Egy kis átok, épp úgy, ahogy mondta. Épp ahogy elmondta nekem.

A bába magához szorította a gyereket, összefogta az ujjait, hogy csillapítsa a remegését. Merően nézte az asztalon erőtlenül, combja közt sötét vértócsával fekvő lányát.

– Épp ahogy kicsoda mondta el neked?

– Az a nő az erdőben – suttogta utolsó leheletével a haldokló lány. – A boszorkány. A Bestia.

I. RÉSZ
Vér

Első fejezet

A világosságból jött az Atya. A sötétségből az Anya. Ez mind a kezdet, mind a vég.

– A SZENTÍRÁS

IMMANUELLE Moore nyitott szájjal, két tenyerét imára egymáshoz szorítva térdepelt az oltár tövében. Fölötte magasodott fekete bársony talárjában, sörtésre borotvált fejjel, véres kezeit kinyújtva a Próféta.

Immanuelle felsandított rá – tekintetével követte a nyakán oldalt végighúzódó hosszú, fűrészes élű forradást –, és az anyjára gondolt.

A Próféta egy könnyed mozdulattal elfordult tőle, és susogó talárjában szembeállt az oltárral, melyen egy kizsigerelt bárány feküdt. Egyik kezét az állat fejére tette, és ujjait mélyen a sebbe vájta. Ahogy visszafordult Immanuelle felé, a csuklóján végigcsorgó, és a ruhaujja sötétjében eltűnő vér pár cseppje lehullott a lábánál lévő pecsétes padlódeszkákra. Bekente Immanuelle-t a vérrel, ujjai melegen és határozottan haladtak a felső ajka mélyedésétől le az állára. Egy pillanatig elidőzött, mintha elakadt volna a lélegzete, és amikor megszólalt, a hangja szaggatott volt, nyers.

– A nyáj vére.

Immanuelle lenyalta, és míg felnyomta magát álló helyzetbe, sós és fémes ízt érzett a szájában.

– Az Atya dicsőségére.

A padjához visszafelé menet vigyázott, nehogy ránézzen a bárányra. Nagyapja nyájából való áldozat volt, ő hozta adó fejében az este, amikor a katedrális üres volt és sötét. A levágásánál nem volt jelen; jóval azelőtt, hogy az apostolok felemelték a késüket, bocsánatot kérve kiment. De hallotta; a bárány sírása, mely úgy hangzott, mint amikor az újszülött felsír, elnyomta az imákat és mormogásokat.

Immanuelle figyelte, ahogy a családtagjai rendre odajárulnak, és egyenként részesülnek a vérből. Elsőként Glory húga ment ki, és térdre ereszkedve tisztelettudón a Prófétára mosolygott. Anna, Glory anyja, a két Moore-feleség közül a fiatalabb, sietősen fogadta az áldást, és máris odaterelte a másik lányát, Honort, aki úgy nyalogatta le a vért a szájáról, mintha méz lenne. Utolsóként Martha, az első feleség, Immanuelle nagyanyja vette át felemelt karral, remegő ujjakkal, az Atya világossága erejével eltelten a Próféta áldását.

Immanuel szerette volna, ha ő is érezhetné, amit a nagyanyja, de ahogy ott ült a padban, csak a bárány vérének maradék melegét érezte az ajkán, és mellé saját szívének monoton zakatolását. Nem szálltak angyalok a vállára. Szellem vagy isten sem mozdult meg benne.

Amikor a gyülekezet utolsó tagja is leült a helyére, a Próféta felemelte két karját a tetőgerendák felé, és imádkozni kezdett.

– Atyánk, szolgáid és híveid eljöttek Hozzád, hogy buzgón munkálkodjanak a Te műveden.

Immanuelle gyorsan lehajtotta a fejét, és szorosan becsukta a szemét.

– Lehetnek közöttünk olyanok, akik távol vannak őseink hitétől, érzéketlenek az atyai érintésre, és süketek az Ő hangjára. Miattuk imádkozom az Ő irgalmáért. Azt kérem, hogy ne az Anya sötétségében, hanem az Atya világosságában leljenek vigaszt.

Immanuelle ekkor résre nyitotta egyik szemét, és egy pillanatig meg mert volna esküdni rá, hogy a Próféta tekintete őrajta nyugszik. Tágra nyílt szeme az ima csúcspontján a lehajtott fejek és rázkódó vállak közötti résekben egyenesen reá szegeződött. Tekintetük találkozott, majd a Prófétáé lesiklott róla.

– Jöjjön el az Ő országa.

– Most és mindörökké – válaszolta egy emberként a Próféta nyája.

* * *

Immanuelle és a barátnője, Leah, vált vállnak vetve, a déli nap melegétől megittasulva feküdtek a folyó partján. A gyülekezet többi tagja valamivel távolabb gyűlt össze testvéri közösségben. Legtöbbjük számára a szombati mészárlás árnyéka már távoli emlékké halványult. Minden békés volt, és a gyülekezet elégedetten lubickolt ebben a békességben.

Immanuelle mellett Leah hanyatt fordult, és felnézett a föléjük boruló vastag felhőtakaróra. Álomszép látvány volt égszínkék selyem ruhájában, a könnyű szellőtől meg-meglebbenő szoknyájával.

– Szép napunk van – mondta mosolyogva, miközben a szellő belekapott a hajába.

A Szentírásban és a történetekben, a katedrális festett üvegablakain vagy a kőfalakon függő festményeken az angyalok mindig úgy néztek ki, mint Leah: aranyhajúak, kék szeműek, selyembe és szaténba öltözöttek, kerek arcúak, az édesvízi gyöngyökre emlékeztetően halvány bőrűek.

Ami az Immanuelle-hez hasonló lányokat illette – a Környékből származó sötét bőrű, göndör hollófekete hajú, kőből faragottnak látszó kiálló pofacsontú lányokat –, nos, a Szentírásban róluk sehol sem volt szó. Az ő hasonlóságukra nem készültek szobrok, festmények, az ő tiszteletükre nem írtak verseket, történeteket. Ők említetlenek, láthatatlanok maradtak.

Immanuelle megpróbálta elhessegetni ezeket a gondolatokat. Nem akart irigy lenni a barátnőjére. Ha volt a világon valaki, aki megérdemelte, hogy szeressék és csodálják, Leah volt az. A türelmes és erényes Leah. Leah, aki amikor az iskolában a többi gyerek gúnyolta őt, a bűn gyermekét, az udvaron átvonulva határozottan kézen fogta, és a ruhaujjával letörölte a könnyeit.

Leah, a barátnője. Az egyetlen.

És Leah-nak igaza volt: csakugyan szép nap volt. Akár tökéletes is lehetett volna, ha nem ez az egyik utolsó ilyen nap, az egyik utolsó szombat, amikor együtt lehettek.

Ők ketten évek óta minden szombaton együtt voltak, miután véget ért a szertartás. A téli hónapokban bekuporodtak egy üres padba a katedrális hátuljában, és csevegéssel múlatták az időt. De a meleg évszakokban Leah rendszerint egy nagy elemózsiás kosárral jött, amely tele volt a családja falusi pékségéből származó süteményekkel. Jobb napokon mindenféle aprósütemény, kalács, édes pogácsa és más édesség került elő belőle, a még jobb napokon pedig akadt melléjük egy kis lépesméz vagy lekvár is. Kerestek egy helyet a vízparton, ott ettek, pletykáltak és vihorásztak, amíg a családjaik haza nem parancsolták őket. Ez volt a szokásuk, mintha azokon a hosszú délutánokon a világnak ott, a folyóparton lett volna a kezdete és a vége. De mint a legtöbb jó dolog, amit Immanuelle ismert, ez a szokásuk sem lehetett hosszú életű. Még két hét, és Leah férjhez megy a Prófétához. Azon a napon, amikor megvágják, többé nem Immanuelle társa lesz, hanem a Prófétáé.

– Hiányozni fognak nekem az ilyen napok – mondta Leah, megtörve a csendet. – Hiányozni fognak a sütemények meg a szombat, és az, hogy itt vagyok veled.

Immanuelle vállat vont, és tovább tépdeste a fűszálakat. Tekintete követte a folyó útját le, az ereszkedő síkságon keresztül, át a nádason, mígnem elérte a távoli erdőt, és eltűnt, felfalták az árnyékok. Volt valami abban, ahogy a víz a fák között tovacsörgedezett, amitől kedve támadt felállni, és követni az útját.

– A jó dolgok véget érnek.

– Semmi sem ér véget – javította ki Leah.– Minden csak elkezdődik. Felnőtté válunk.

– Felnőtté válunk? – nevetett gúnyosan Immanuelle. – Még a vérzésem sem jött meg.

Ez igaz volt. Már majdnem betöltötte a tizenhetet, és még egyszer sem menstruált. A többi vele egyidős lánynak már évekkel ezelőtt megjött a havi vérzése, de Immanuelle-nek nem. Neki még soha. Martha hónapokkal ezelőtt csaknem meddőnek nyilvánította. Nem kell véreznie, sem feleséggé válnia, sem gyerekeket szülnie. Megmarad olyannak, amilyen most, mindenki más felnő, elmegy mellette, maga mögött hagyja, ahogy Leah teszi néhány kurta hét múlva. Az egész csak idő kérdése volt.

– Egy napon majd te is fogsz vérezni – mondta Leah határozottan, mintha egy kijelentéssel előidézhetné a dolgot. – Csak adj neki időt. El fog múlni a betegség.

– Ez nem betegség – mondta Immanuelle, a bárány vérének csípős ízét érezve a száján. – Hanem bűn.

Hogy pontosan milyen bűn, abban nem lehetett biztos. Túl sokszor tért le a helyes útról – titokban olvasott, megszegve a Szent Protokollt, vagy elfelejtette elmondani az esti imákat, és megszenteletlen állapotban aludt el. Talán túl sok reggelt töltött el ábrándozással a legelőn, amikor a birkáit kellett volna terelgetnie. Vagy nem mutatott hálás lelkületet, amikor egy kis tál hideg zabkását kapott vacsorára. Annyit mindenesetre tudott, hogy megszámlálhatatlanul sok bűne van. Nem csoda hát, hogy nem részesült az Atya véráldásából.

Ha Leah tudott is Immanuelle sok vétkéről, nem hozta szóba őket. Sőt, egy lendületes legyintéssel elutasította barátnőjét.

– A bűnök megbocsáthatók. Amikor az Atyaisten jónak látja, vérezni fogsz. És ha már megjött a vérzésed, egy férfi magához vesz, az övé leszel, ő a tiéd lesz, és minden úgy fog történni, ahogy történnie kell.

Immanuelle erre nem mondott semmit. A napfényben szemét összehúzva elnézett oda, ahol a Próféta a feleségeitől körülvéve áldást és tanácsokat osztogatott az összegyűlt híveknek. Valamennyi felesége egyforma, a nárcisz szirmainak színét idéző halványsárga ruhában volt, és mindannyian a szemöldökük közé metszett szent pecsétet, egy nyolcágú csillagot viseltek, amellyel minden nőt megjelöltek Bethelben az esküvője napján.

– Én inkább a birkáimat legeltetem – közölte.

– És ha majd idősebb leszel? Akkor mi lesz? – vonta kérdőre Leah.

– Akkor egy öreg birkapásztorlány leszek – jelentette ki Immanuelle. – Egy öreg birkaboszorkány.

Leah hangos, csengő kacagása odavonzotta a tekinteteket. Ez a nevetés annyira jellemző volt rá.

– És mi lesz, ha egy férfi a kezét kínálja neked?

Immanuelle önelégülten mosolygott.

– Jóérzésű rendes ember semmit sem akarna kezdeni velem.

– Butaság.

Immanuelle tekintete egy nagyjából vele egykorú, talán kicsit idősebb fiatalemberek és fiatal leányok csoportjára siklott. Nézte, ahogy nem kis feltűnést keltve nevetgélnek és flörtölnek egymással. A fiúk kidüllesztették a mellüket, a lányok pedig a folyó sekély részében, a sodrás miatt magasan térd fölé emelt szoknyával hancúroztak, de azért óvatosan, nehogy odáig merészkedjenek, ahol a víz mélyén a rossz szellemek leselkednek.

– Tudod, hogy akkor is eljövök hozzád látogatóba – mondta Leah, mintha érzékelné Immanuelle félelmeit. – Láthatsz szombatonként, és ha letelik a gyermekágy, amikor csak tudok, minden héten eljövök hozzád a legelőre.

Immanuelle visszafordította a tekintetét az előttük lévő ennivalóra. Kivett a kosárból egy darab kenyeret, megkente frissen köpült vajjal, és erre még ráhalmozott egy adag málnalekvárt. Jókorát harapott belőle, és tele szájjal válaszolta:

– A Szent Föld messze van az Irtástól.

– Megtalálom a módját.

– Az már nem lesz ugyanaz – vágta rá Immanuelle olyan ingerülten, hogy nyomban meg is utálta magát miatta.

Leah megbántva hajtotta le a fejét. Hüvelykujjával forgatni kezdte a jobb kezén lévő gyűrűt. Erre az ideges tikkelésre az eljegyzése után szokott rá. Az arany karikagyűrű, benne a kis folyami gyönggyel valószínűleg a korábbi próféták feleségeiről maradt családi ékszer volt.

– Elég lesz – válaszolta keserűen, majd mintha magát akarná meggyőzni, határozottabb hangon folytatta. – Elégnek kell lennie. Még ha a Próféta lován kell is megtennem az utat, megtalálom a módját, hogy találkozhassak veled. Nem hagyom, hogy megváltozzanak a dolgok. Esküszöm.

Immanuelle szeretett volna hinni neki, de túlságosan jól érzékelte a hazugságokat, és érezte, hogy van valami hamisság Leah hangjában. De szólni nem szólt róla. Amúgy sem használt volna: Leah már a Prófétához tartozott, méghozzá attól a két nyárral ezelőtti naptól fogva, amikor a Próféta először nézett rá. A gyűrű, amelyet viselt, csak afféle helyfoglalás volt, aranyba kovácsolt ígéret. A kellő időben az ígéret felveszi annak a magnak a formáját, amelyet a Próféta plántál beléje. Leah-nak gyermeke lesz, és a Próféta újból és újból elülteti benne a magját, ahogy minden feleségével tette, amíg elég fiatalok voltak, hogy megteremjék a gyümölcsét.

– Leah!

Immanuel felpillantott, és látta, hogy a csoport, amely eddig a folyó sekély részén játszott, integetve közeledik feléjük. Négyen voltak. Két lány, egy csinos szőke, akit Immanuelle csak futólag ismert az iskolai órákról, és Judith Chambers, a Próféta legújabb menyasszonya. A fiúk egyike Peter, egy jól megtermett béres, akkora vállakkal, és nagyjából annyi ésszel, mint egy ököré, mellesleg az első apostol fia. Mellette a naptól hunyorogva Ezra, a Próféta fia és utóda lépkedett.

Ezra magas, sötét hajú, koromfekete szemű fiú volt. Ráadásul jóképű, méghozzá nagyon is, annyira, hogy még a legájtatosabb özvegyasszonyok és leányzók is rajta felejtették a szemüket. Noha alig múlt tizenkilenc éves, a nyakában lógó láncon a tizenkét arany apostoli tőr egyikét viselte, ami olyan megtiszteltetés volt, hogy a legtöbb férfi, aki csak Bethelben élt, egy életen át tartó igyekezet ellenére sem tudta elnyerni.

– Ti ketten aztán kihozzátok a napból, amit lehet! – szólt a szőke Hope, aki az imént Leah nevét kiáltotta.

Leah fél kézzel árnyékot vont a szeme elé a napfényben, és mosolyogva felnézett rájuk.

– Gyertek, üljetek le.

Immanuelle magában káromkodott, amikor azok négyen letelepedtek melléjük a fűbe. A tagbaszakadt Peter nyomban kutatni kezdett a kosárban, s mindjárt ki is vett egy jókora darab kenyeret, és hozzá dzsemet. Hope beült Immanuelle és Leah közé, és már mondta is a legfrissebb pletykát, ami egy szegény lányról szólt, akit elküldtek az állatvásárba, hogy házasságtörésre csábítson egy helybeli gazdát. Ezra Immanuelle-lel szemben telepedett le, Judith meg olyan közel ült le Ezra mellé, hogy a válluk összeért.

Miközben a többiek csevegtek, Immanuelle igyekezett minél kisebbnek és szerényebbnek, sőt lehetőleg láthatatlannak tűnni. Leah-val ellentétben semmi kedve sem volt a társasági élethez. Elnézve Hope, Leah és Judith könnyedségét és báját, gyanította, hogy hozzájuk képest ő olyan unalmas lehet, mint valamelyik húga kukoricacsuhé babái.

Az elemózsiás kosár túloldalán Ezra szintén csendben ült; dísztőre csillogott a napfényben. Szórakozottnak, már-már unottnak tűnt, még arra sem vette a fáradságot, hogy bólintásokkal vegyen részt a társalgásban. Tekintete a távoli síkságon pásztázott, kelettől nyugatig, majd vissza. Úgy fürkészte a látóhatárt, mintha keresne ott valamit, annyira, hogy felkeltette Immanuelle kíváncsiságát, hogy vajon mi lehet az. Ezra még nem kapta meg az Első Látomását, és nem is kapja meg addig, amíg apja élete véget nem ér. Ez volt az utódlás módja – egy fiatal próféta hatalomba emelkedése mindig az idősebb elmúlását jelentette.

Ezra mellett Judith lenyalt egy kis vajat az ujjai hegyéről, és közben sűrű szempilláinak függönye mögül Immanuelle-re sandított. Sárga ruha volt rajta, mint a Próféta többi feleségén, de annál testhezállóbb szabású, hogy erényesnek lehessen mondani. Szoknyái összekuszálódtak a lába körül, szorosra húzott ruhadereka teljesen rásimult a derekára, kiemelve ezzel az alsószoknyák rétegei alatt rejtőző csípő vonalának ívét. A két szemöldöke közötti pecsét még rózsaszín és kissé duzzadt volt, de már szépen hegedt.

Immanuelle emlékezett a napra, amikor Judith vérzése megjött. Ők hárman, Leah, Immanuelle és Judith kint voltak együtt az iskolaudvaron, gombát szedegettek egy képzeletbeli lelőhelyen, amikor Judith egyszer csak sírni kezdett. Felemelte a szoknyáját magasan a térde fölé, mutatva a lábán lecsorgó keskeny vérpatakot, amely eltűnt a cipője sötét belsejében. A tanáruk rögtön ott termett, és gyorsan elvitte őt magával, de Immanuelle még hallotta, amint Judith fülébe súgja: „Nő lettél. Mostantól nő vagy.”

És Judith valóban nő lett.

Egykettőre túllépett a lánykorán. Kibontotta a hajfonatait, és feltornyozta a haját a feje tetejére, bő ingruháját és kötényét fűzős ruhaderékra cserélte, és úgy vette fel a női kellem és báj teljes fegyverzetét, mintha egyenesen erre született volna.

Miután lenyalta a vaj utolsó nyomait is az ujjairól, közelebb hajolt Immanuelle-hez, olyan közel, hogy Immanuelle megérezte parfümjének balzsamos illatát.

– Igaz, amit rólad mondanak?

A kérdés meglepte Immanuelle-t, pedig nem kellett volna. Ugyanezt a kérdést olvashatta le a betheli szószátyár pletykafészkek szájáról. Mindannyian ugyanezt kérdezték attól az éjszakától kezdve, amikor anyja, mielőtt elmenekült volna a Sötét Erdőbe, a Próféta ellen fordította a saját kését, kis híján elvágva a torkát. Úgy forgatták a nevét a szájukban, mint valami dögletes, és mégis élvezetes dolgot.

– Az attól függ – felelte tudatlanságot színlelve Immanuelle. – Mit mondanak?

Judith kárörvendő mosollyal megvonta a vállát.

– Hát, ha még nem tudsz róla, akkor biztos nem igaz.

– Gondolom, nem – szűrte összeszorított fogai közül Immanuelle.

– Ezek szerint nincs semmilyen Képességed? – kérdezte Judith félrebillentett fejjel.

Immanuelle megrázta a fejét.

Volt idő, amikor a Képességek nem számítottak ritkaságnak. Valamikor régen, a Világosság Korában az Atya sokakat megajándékozott a csodák feletti hatalom és a csodatétel képességével. De a Szent Háború és az azt követő sötét korok óta szűkében voltak a Képességeknek. Minden egyes évvel, ahogy az óidő szentjei sírba szálltak, és vitték magukkal az erejüket, egyre kevesebb volt belőlük. Bethelben jelenleg Martha volt a kevés bába egyike, aki rendelkezett a Névadás Képességével, a Látás Képességét pedig egyedül a próféták birtokolták. Még az apostolok között is csak a kiválasztott kevesekben volt meg a Megkülönböztetés szellemi ereje – az a Képesség, amely lehetővé teszi, hogy valaki eldöntse, mi az igaz, és mi a hamis –, vagy a Gyógyító Érintés. Immanuelle nemzedékében az Atya csak a legkedvesebb kiválasztottjainak adományozott Képességeket – márpedig ő, a fattyúként született, minden volt, csak az nem.

– Kár – szegezte rá a tekintetét Judith. – Reméltem, hogy legalább van valami rendkívüli benned. Ha már.

– Ha már mi? – keményítette meg magát Immanuelle.

Judith felvonta tökéletes ívű szemöldökét, és a száján kegyetlen mosoly jelent meg.

– Hát az anyád, természetesen.

Immanuelle tudta, hogy most az anyja lesz a téma. Ő mindig téma volt. De abban, ahogy Judith mondta, volt valami, amitől a sértés megduplázódott, és még a szokásosnál is jobban égette.

Egy hosszú percre csend lett, csak a kis folyó vizének csobogása és a vadvirágok között rejtőző méhek dongása hallatszott. Még a többi templomjáró távoli tereferéje is mintha elhalkult, beleveszett volna az erdővidéket ostromló szélbe. Aztán…

– Tudod – kezdte Immanuelle –, most, hogy belegondolok… csakugyan van valami különös hajlamom arra, hogy meztelenül táncoljak az erdőben – a vadállatokkal és gonosz szellemekkel, természetesen. Nehéz időt találni rá a sok birka mellett, amiket őriznem kell, de amikor feljön a telihold, megteszem, amit tudok. – Széles mosollyal Judith-ra nézett. – Az alma nem esett messze a fájától, nyilván.

Elakadó lélegzet halk szisszenése hallatszott, majd néma csend lett. Leah összerezzent, míg a csoport hallgatásba burkolózott.

A Próféta fia, Ezra most először, amióta leült, elfordította a figyelmét a látóhatárról. A tekintete megállapodott Immanuelle-en.

A lány tudta, hogy hibát követett el. A harag hevében bűnös, ostoba hibát vétett. Olyat, amiért szidást vagy verést fog kapni, vagy akár egy napra is bezárhatják.

Ám ekkor meglepetésére Ezra szája féloldalas vigyorra húzódott, majd a fiú nevetni kezdett. Méghozzá nem csak úgy, szokásos módon, hanem féktelenül, szilaj jókedvvel, mélyről felfakadóan. Még a válla is rázkódott, annyira, hogy előrehulló fekete haja eltakarta a szemét. Kisvártatva Peter is csatlakozott hozzá, bömbölő hahotázása elhangzott a templomkertig, és odavonzotta a katedrális árnyékában álldogáló atyafiak bámész tekintetét. A látvány Ezrát még harsogóbb nevetésre késztette. Pillanatokon belül Leah és Hope is csatlakozott hozzá, és végül még Immanuelle szája is halvány mosolyra rándult. Mire feleszmélt, már mindannyian kacagtak, mint régtől fogva összeszokott jó barátok.

Mindannyian, kivéve Judith-t, aki egy felháborodott köhintést kipréselve magából felállt. A karjánál fogva felrángatta Ezrát is, aki eközben a maga jellegzetes ferde mosolyával ismét Immanuelle-re nézett.

– Viszlát jövő szombaton – kiáltott vissza a válla fölött, miközben Judith visszavitte magával, a katedrális, az apja, a Próféta felé, minél messzebb Immanuelle-től. De amikor a fiú belépett a magasra nőtt, hullámzó fű közé, megállt, és visszafordult, hogy ránézzen. Valami átsuhant a tekintetén, és Immanuelle ebben a pillanatban meg mert volna esküdni rá, hogy Ezra olyannak látta őt, amilyen valójában volt.

Második fejezet

Mert az Atya jó, és jósága örökkévaló. Lemosolyog a mennyből, hogy áldásokkal árassza el nyáját, hogy megelégedésre leljenek az Ő világosságában.

– A SZENTÍRÁS

AZNAP ESTE a Moore-család tagjai összegyűltek a szokásos szombati vacsorájukhoz. Martha csirkebecsináltja egy kondérban fortyogott a pattogó tűz felett, egy vaskampón. Kézfejével letörölte homlokáról az izzadságot, miközben görnyedten állt a tűzhely mellett. Anna két kézzel gyúrta a kenyértésztát, marokszám szórva bele a lenmagot és a tört dióbelet, és közben dicséreteket énekelt. Immanuelle kettejük keze alá dolgozva próbált a tőle telhető legtöbb igyekezettel különböző feladatokat elvégezni. Ügyetlenül mozgott a konyhában, de amit tudott, megcsinált, hogy segítsen nekik.

Elsőként a mindig derűs Anna törte meg a csendet.

– Jó volt a ma reggeli szertartás, ugye?

Immanuelle letett egy óntányért az asztalfőre, nagyapja üres széke elé.

– Az volt.

Martha nem szólt semmit.

Anna újból belemélyesztette ökleit a kenyértésztába.

– Amikor a Próféta beszélt, úgy éreztem, mintha kiszippantották volna belőlem a levegőt. Ő valóban az Atya igaz embere. Sokkal inkább is, mint más próféták. Szerencsénk van, hogy ő a mienk.

Immanuelle letett egy kanalat Martha tányérja mellé, és egy másikat Honor tálkája mellé. Maga faragta és csiszolta a kis fatálat három nyárral ezelőtt, amikor a kislány még nem volt nagyobb egy kis halnál Anna méhében. Anna idősebb lányának, Glorynak a kedvenc rézkanalát tette oda, amit Martha évekkel ezelőtt egy vándor házalótól vett.

Glory, akárcsak az anyja, szerette a szép dolgokat: szalagot, csipkét, édességeket és más efféléket, amiket Moore-ék nem engedhettek meg maguknak. De Immanuelle, ha csak lehetett, igyekezett apró tárgyakkal kedveskedni a kislánynak. Oly kevés szép dolog maradt meg a házban – kincseik és csecsebecséik nagy részét eladták a tél legkeményebb időszakában, hogy megpróbálják kipótolni a rossz termést és az elmúlt nyáron betegségekben elhullott lábasjószágot. De ha Immanuelle-en múlik, Glory meg fogja tartani a kanalát, hogy legyen egy apróság, ami kárpótolja mindazért, ami hiányzik az életükből.

Amikor az étel elkészült, Martha odavitte a kondért, és úgy tette le az asztalra, hogy a tompa puffanást az egész házban hallani lehetett. Honor és Glory be is rohantak nyomban az ebédlőbe, hogy mielőbb elfoglalhassák a helyüket, és hozzáláthassanak az evéshez. Utánuk a feleségek ültek asztalhoz, Immanuelle nagyanyja, Martha, a szokásnak megfelelően az asztal másik végén, és Immanuelle nagyapjának második felesége, Anna, a férje üres széke melletti helyen.

Pár hosszú perc múlva sarokvasak nyöszörgése jelezte, hogy nyílik egy ajtó, és hallani lehetett, hogy Abram lassan, csoszogva megindul lefelé a lépcsőn. Immanuelle a járása hangjából, abból, ahogy az asztal felé közeledve merev lábát a panaszosan recsegő padlódeszkákon húzta maga után, tudta, hogy nagyapjának rossz napja van. Aznap reggel, e hónapban már harmadszor, megint kihagyta a templomot.

Egyszer, valamikor régen, Abram apostol volt – méghozzá nagy hatalmú apostol. Simon Chambers próféta jobb keze volt, mielőtt még a most szolgáló Grant Chambers prófétát megválasztották és felszentelték. Abram apostolként birtokolta a megszentelt Szent Föld hét uradalmának egyikét, és rendelkezett a Megkülönböztetés Atya által adományozott Képességével. Tizenkilenc éves volt, amikor elvette Marthát. Korban és rangban nagyon jól összeillettek, ennek ellenére az Atya sokáig nem részesítette őket gyermekáldásban. Évekig tartó próbálkozás után Abramnak és Marthanak csak egy gyermeke született, Miriam, aki után sorban jöttek a halvaszületettek, mind fiú. Később sokan állították, hogy Miriam születése átokként hatott az utána következő gyerekekre, és hogy az ő puszta létezése csapást jelentett a Moore névre.

Miriam bűnei miatt Abramot megfosztották apostoli címétől, és a vele járó összes földjétől. A Moore-birtok, amely egykor olyan hatalmas dombvidéket jelentett, hogy vetekedett a Próféta birtokával, felosztásra került a többi apostol és a közeli farmerek között, akik úgy tépték szét, mint egy tetemet a keselyűk. A hajdani birtoka csak egy kis töredékét hagyták meg Abramnak, azt is annak a zegzugos erdőnek az árnyékában, ahol elveszítette a lányát. Így élt most, gúny tárgyaként, nyomorogva abból a kevésből, amit a legelők és az üszöggel fertőzött kukoricaföldek adtak, és amit jog szerint a magáénak mondhatott.

Kész csoda volt, hogy Anna tizennyolc évvel ezelőtt Miriam kegyvesztettsége ellenére beleegyezett, hogy az oltár elé álljon Abrammal. Immanuelle sejtette, hogy a hűsége abból fakadt, hogy Abram a Gyógyító Érintésével megmentette, amikor fiatal lány korában majdnem elvitte a láz. Olyan volt ez, mintha egy életre az adósává vált volna, és ezt az adósságát tűzön-vízen keresztül is rendezni akarná. Talán ezért hasonlított az Abram iránti szerelme inkább arra, ahogy az apostolok az Atyát imádták, mintsem férj és feleség egymás iránti vonzalmára.

Amikor Abram belépett az ebédlőbe, Anna szélesen elmosolyodott, mint ilyenkor mindig. De Abram nem törődött vele. Kínnal átlépett a küszöbön, és egy törött szék háttámlájába kapaszkodva megállt, hogy kifújja magát. Egész jobb oldala görcsben volt, ujjai szinte csonttörő szögekbe csavarodva álltak, behajlított karja a melléhez lapult, mintha egy láthatatlan hevederben lenne. Bal lábát oldalra lökve sántikált, és meg kellett támaszkodnia a falban, nehogy elessen, miközben az ebédlőt körbejárva eljutott az asztalfőn lévő helyéig.

Nehézkesen lezökkent a székbe, és a szavakkal viaskodva elkezdte az imát. Amikor befejezte, ép kezével megfogta a villáját, és beledugta az ételbe. A többiek követték a példáját; a gyerekek úgy kanalazták a becsináltat, mintha attól félnének, hogy mielőtt megehetnék, eltűnik a szemük elől. Igazság szerint nem annyira csirkebecsinált volt, mint inkább híg csontleves némi paszternákkal, néhány káposztalevéllel és a csirke gusztustalan dirib-darabkáival. Immanuelle-nek még így is nehezére esett lassan, minden falat ízét kiélvezve enni.

Anna újból megkísérelte beindítani a beszélgetést, de próbálkozása kudarcot vallott. Martha állhatatosan a tányérjára szegezte a tekintetét, apjuk haragjától tartva a lányoknak pedig volt annyi eszük, hogy csendben maradjanak.

Ami Abramot illeti, ő sem beszélt sokat. A rossz napjain ritkán szólalt meg. Immanuelle tudta, mennyire fáj neki, hogy valamikor ő volt a Próféta hangja, most meg, az anyja halála óta eltelt években alig számít többet, mint a falu kiközösített páriája, akit engedékenységéért az Atya átka sújt. Legalábbis ezt beszélték az emberek.

Immanuelle valójában keveset tudott arról, hogy mi történt Abrammal az anyja halála után. Mindössze a Martha által nagy néha odavetett morzsákból ismerte meg egy olyan történet töredékeit, amely túl visszataszító volt ahhoz, semhogy teljes egészében el lehessen mesélni.

Tizenhét évvel ezelőtt az anyja, Miriam, a Próféta frissen eljegyzett menyasszonyaként tiltott kapcsolatra lépett egy környékbeli béreslegénnyel. Hónapokkal később, amikor a viszonyukra fény derült, a béreslegényt a Próféta és az Egyház ellen elkövetett bűnei miatt büntetésül máglyán megégették.

Miriam életét azonban, tekintettel a jegyességükre, a Próféta kegyéből megkímélték.

Azután az esküvőjük előtti éjszakán Miriam a gyásztól félőrülten, és mindenre elszántan, hogy megbosszulja szerelme halálát, belopózott az alvó Próféta hálószobájába, és a saját szent tőrével megpróbálta elvágni a torkát. Ám a Próféta felébredt, szembeszállt vele, és meghiúsította a támadást.

Mielőtt a Prófétát védő őrség elfoghatta volna, Miriam bemenekült a tiltott Sötét Erdőbe – Lilith és boszorkánycsapata otthonába –, ahol nyoma veszett. Ő maga azt állította, hogy a kegyetlen téli hónapokat a vadon szívében, egy kunyhóban töltötte egyedül. De mivel az a tél kivételesen zord volt, és a kunyhót sohasem találták meg, Bethelben senki sem hitt neki.

Hónapok teltek el úgy, hogy Miriamról nem jött semmi hír. Aztán egy éjszaka, egy heves hóvihar közepette, előrehaladott állapotban – a máglyahalált halt szerelmétől bűnben fogant magzatával – kijött a Sötét Erdőből. Pár nappal a visszatérése után megszülte Immanuelle-t.

Mialatt a lánya sikoltozva vajúdott, Abram olyan súlyos agyvérzést kapott, hogy kicsavarodtak a végtagjai, elgörbültek a csontjai és izmai, elhagyta az ereje, odalett a szálfa termete, és mindezzel együtt elveszítette a Szent Képességei feletti hatalmát. És miközben Miriam küzdött, és szenvedett, és belemerült a túlvilágba, kis híján vele is ez történt. Az Atya csodája volt, nem más, ami megmentette, visszahúzta a halál mezsgyéjéről.

De Abram megszenvedett, és a halála napjáig szenvedni fog Miriam bűneiért. Talán kevesebbet szenvedett volna, ha lett volna hozzá ereje, hogy az anyja bűnei miatt kerülje Immanuelle-t. Az is lehet, hogy még egyszer elnyerte volna a Próféta jóindulatú támogatását, ha elkerüli Miriamot, miután várandósan visszatért az erdőből.

De nem tette. És Immanuelle hálás volt ezért.

– Elmész… a piacra… reggel – szólt át Abram az asztal felett, a fogai között őrölve a szavakat, egyenként megharcolva minden szótagért. – Add el a fekete toklyót.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – felelte Immanuelle egy bólintással. Ha nagyapja elszánta magát a toklyó eladására, akkor tényleg szorongató lehet a szükség. Rossz volt ez a hónap, rossz hónap a szörnyű hónapok hosszú sorában. Rettentő nagy szükségük volt a pénzre. Abram állapota egy súlyos lázroham után tovább rosszabbodott, és méregdrága gyógyszereinek beszerzése a tönk szélére sodorták a családot. Életbevágó volt, hogy Immanuelle is kivegye részét a terhek enyhítésében, ahogy mindnyájan tették.

A Moore-házban mindenkinek volt valami munkája vagy mestersége. Martha az Atya Nyelvével megáldott bába volt, aki e Képesség birtokában Neveket tudott lehívni a mennyből. Anna varrónő volt, de olyan könnyű kezű és éles szemű, hogy még a legfinomabb csipkét is meg tudta stoppolni. Abram, a hajdani ács, az agyvérzés utáni években kis figurákat kezdett faragni, amelyeket néha kivittek a piacra eladni. Még Glory is, aki alig tizenkét éves kora ellenére tehetséges művésznek mutatkozott, apró portrékat festett falemezekre, amiket aztán eladott a barátainak az iskolában. Honor, aki még túl kicsi volt ahhoz, hogy valami mesterséggel próbálkozzon, a gazdaságban segített, amennyire tőle telt.

És aztán ott volt Immanuelle, a juhpásztor, aki egy falusi béresgyerek segítségével a nyájat gondozta. Reggelenként, kivéve a szombatokat vagy a ritka alkalmakat, amikor Martha elhívta magával egy különösen veszélyes szüléshez, kiment a legelőre, hogy őrizze a birkáit. Pásztorbottal a kezében vezette ki őket a nyugati legelőre, ahol a nyáj a Sötét Erdő árnyékában legelészve töltötte el a napot.

Valahányszor közeledett hozzá, Immanuelle mindig valami felkavaró izgalmat, furcsa vonzódást érzett a Sötét Erdő iránt. Mintha a tiltott erdő egy dalt énekelne, amit csak ő hallhat, és bátorítaná vele, hogy jöjjön közelebb.

De a kísértés ellenére sohasem ment hozzá közel.

Piacnapokon kivitte a portékákat – gyapjút, vagy húst, vagy egy kost –, hogy eladja a város piacán. Az egész napot a téren töltötte a vevőkkel alkudozva. Ha szerencséje volt, napnyugta után elég rézpénzzel ért haza ahhoz, hogy kiteljen belőle a heti egyházi tized. Ha nem volt, akkor a családra éhezés várt, és a tized, meg az Abram gyógyítóinál halmozódó adósságuk kifizetetlen maradt.

Abram újabb kanál ételt erőltetett le, pedig láthatóan nehezére esett a nyelés.

– Add el… jó pénzért. Ne érd be kevesebbel, mint amennyit ér.

Immanuelle bólintott.

– Korán indulok. Ha azon az úton megyek, ami átvág a Sötét Erdőn, akkor előbb érek oda, mint a többi kereskedő.

A beszélgetés abbamaradt, csak a tányérokhoz ütődő villák és kések csörömpölését lehetett hallani. Még a kis Honor is tudta, hogy most tartania kell a száját. Csend volt, csak a konyha sarkából hallatszott az ütemes kop kop kop-hangú csepegés.

Martha arcából kifutott a vér, és a szája elfehéredett.

– Abba az erdőbe nem mehetsz be soha, megértetted? Gonoszság lakik benne.

Immanuelle a homlokát ráncolta. Az ő felfogása szerint a bűn nem valami járvány volt, amit elkaphatott az, aki túl közel merészkedik hozzá. És abban sem volt biztos, hogy elhitte a Sötét Erdő mélyén lakozó gonosz szellemekről szóló legendákat. Igazából nem nagyon tudta, hogy mit higgyen, de abban egészen biztos volt, hogy az erdőn átvezető rövidebb úton nem fog a vesztébe rohanni.

Ám egy vita nem vezet jóra, és tudta, hogy az egymáshoz feszülő akaratok csatájában nem győzhet. Marthanak vasból volt a szíve, és rendíthetetlen hite előtt még a kövek is remegtek. Felesleges volt őt ingerelni.

Így aztán Immanuelle a nyelvébe harapott, meghajtotta a fejét, és beletörődött, hogy engedelmeskednie kell.

* * *

Aznap éjjel bestiákról álmodott: egy lányról, akinek nagyra tátott szájában egy prérifarkas sárga fogai voltak; egy pilleszárnyú nőről, aki vonítva bámulta a kelő holdat. Ennek a jajongásnak a visszhangjára ébredt kora hajnalban, ahogy a hang ide-oda verődött a koponyafalai között.

Csipás szemmel, a kimerültségtől részegen, ügyetlenül öltözködött, és miközben nagy nehezen belebújt végig gombos ruhájába, és felkészült a piaci napra, megpróbálta kitörölni az agyából az erdei vámpírok torz képeit.

Kiosont az alvókkal teli házból, és elindult a távoli legelő felé. Szinte minden napját így kezdte – hogy mire kivilágosodik, a juhok el legyenek látva. A ritka alkalmakkor, amikor nem tehette – például azon a néhány nyárral ezelőtti héten, amikor elkapta a szamárköhögést –, egy béres, Josiah Clark látta el a munkáját.

Odaérve a keleti legelőn, közvetlenül az erdő árnyékán túl lelt rá a szorosan egymáshoz bújó birkákra. Varjak ültek a közeli erdő tölgyeinek és nyírfáinak ágain, de ezek nem énekeltek. Sűrű csend volt, olyan sűrű, mint a reggeli köd, amit egyedül Immanuelle altatódala tört meg, visszhangot keltve a dombokon és távoli mezőkön, akár egy gyászdal.

Nem volt ez rendes altató, mint azok a népdalok vagy gyermekversikék, amiket az anyák szoktak a gyerekeiknek énekelni, inkább a maga módján előadott régi gyászhimnusz, amit egyszer egy temetésen hallott. Az ének végigszárnyalt a legelő felett, hangjára a nyáj megindult keletnek, és mint a dagály hulláma, vonult át a dimbes-dombos vidéken. Az állatok percek alatt megérkeztek Immanuelle-hez, boldog bégetéssel ügettek hozzá, és tolongtak a szoknyája körül. De Júdás, a kos toklyó hátramaradt, és patáit erősen megvetve, fejét mélyen lelógatva állt. Kora ellenére nagy volt, és gubancos fekete bundájával, két pár szarvával félelmetes látványt nyújtott: az első pár szarva, mint két tőr meredt fel a fejtetőjén, míg a második pár a füle mögött visszacsavarodva döfött előre kemény metszésű álla mellett.

– Júdás! – kiáltotta túl Immmanuelle a magasra nőtt fű felett fújó szelet. – Gyere ide, indulnunk kell a vásárba.

A kos szemét összehunyorítva kapálta a földet. Ahogy megindult előre, a juhok felbolydulva szétváltak, a kisbárányok a saját lábukban megbotolva igyekeztek utat engedni neki. A kos alig egy méterre megállt Immanuelle előtt, és fejét lassan oldalra fordította, hogy a szarva görbületén keresztül nézhessen rá.

– Megyünk a vásárba. – Immanuelle megemelte a vezetőkötelet, hogy a kos lássa a föld felett himbálódzó végét. – Rád kell tennem a kötelet.

A kos nem mozdult.

Immanuelle féltérdre ereszkedve ráillesztette a hurkot a szarvaira, és feszesre húzta a kötelet. A kos küzdött ellene, rúgott, ugrált, kapkodta a fejét, patáival a földet rugdosta. De Immanuelle keményen tartotta, a lábát megvetve, a markát összeszorítva fogta a kötelet, amely feldörzsölte a tenyerét, miközben Júdás felágaskodva harcolt vele.

– Nyugalom – mormolta Immanuelle a világért sem emelve fel a hangját. – Csak nyugodtan.

A kos még egyet dobott a fején, vadul zihált, orrlyukaiból, mint a sűrű pipafüst, gőzfelhő gomolygott ki a hideg reggeli levegőbe.

– Gyerünk, te zsémbes öregúr – sürgette Immanuelle még egyet rántva a vezetőkötélen. – El kell vigyelek a vásárba.

Hosszú volt az út az Irtáson keresztül, és a kezdeti didergős reggel után forrón sütött a nap. Immanuelle hátán patakokban folyt az izzadság, miközben a város felé tartó kanyargós ösvényen gyalogolt. Bezzeg ha átvágott volna az erdőn, és nem ezen a kerülőúton lenne kénytelen menni, már beért volna a városba. De megígérte Marthának, hogy kívül marad az erdőn, és el volt szánva rá, hogy megtartja a szavát.

Tovább poroszkált tehát; hátizsákja súlyosan nehezedett a vállára. Lába fájt a magas szárú cipőben, ami másfél számmal kisebb volt a kelleténél, és hólyagosra törte a sarkát. Gyakran látszott úgy, mintha minden, amije csak volt, vagy túl nagy, vagy túl kicsi lenne, mintha ő nem illett volna bele abba a világba, amelybe beleszületett.

Félúton megállt reggelizni. Egy nyírfa árnyékában talált egy kis hűvöset, itt kikereste a hátizsákjából a darabka sajtot és kőkemény barna kenyeret, amit Anna még az előző éjjel sütött. Gyorsan megette, a morzsákat Júdás elé szórta, aki felnyalta, majd a fejét leszegve akkorát rántott a kötélen, hogy Immanuelle-nek a szarvainál fogva kellett megragadnia, nehogy elszökjön.

A távolban megmozdult a Sötét Erdő. Ahogy a szél lehelete, mint egy titkos nyelvű susogás, átszüremlett az ágakon, az Erdő mintha Immanuelle-nek kiáltott volna.

A legendák és a Szentírás szerint a Sötét Erdőt, mint a világ összes többi elátkozott és nyomorúságos helyét, a Sötét Anya, a poklok istennője teremtette. Míg a Jó Atya fénnyel és tűzzel munkálta meg a világot, életet lehelve a porba, az Anya előhívta gonosz szellemeit az árnyékból, létrehozva belőlük a bestiák és démonok, torz lények és csúszómászók légióit, melyek az élők és holtak között húzódó korhadt félvilágban rejtőzködve állnak lesben.

Ebből a félvilágból, ennek az elátkozott erdőnek a vízmosásaiból és mélyútjaiból jöttek elő az első boszorkányok – Lilith, Delilah és a két Szerető, Jael és Mercy. A Szentségtelen Négy (ahogy később nevezték őket) talált egy helyet Bethel korai telepesei között, ahol menekültekként fogadták őket, és menedéket adtak nekik. A nők férjhez mentek, gyerekeket szültek, és szövetségesekként, barátokként éltek az Atya nyájában. De míg a négy boszorkány az emberek asszonyainak bőrébe bújt, a lelkük az Anya képmására készült, és Hozzá hasonlóan ők is a Jó Atya teremtményeinek elpusztítására törekedtek, a maguk sötétségével és árnyékával kioltva az Atya világosságát.

A négy boszorkány elültette a viszály magvait a derék betheli férfiak szívében, amikor elcsábították őket, és tévútra vitték a lelküket. Csalárdságuk mély gyökeret eresztett, és nem telt bele sok idő, a föld feletti uralom az ő kezükbe került. Csak az Atya kegyelmén múlt, hogy egy David Ford nevű fiatalember – az első próféta – szent keresztes vitézekből bátor hadsereget gyűjtött, hogy véres lázadásban tűzzel és tisztogatással legyőzzék a négy boszorkányt, és száműzzék a lelküket vissza az elátkozott erdőbe, ahonnan jöttek.

De a boszorkányok, és akit szolgáltak, a Sötét Istennő hatalma hosszú ideig köztük maradt azután is, hogy a Szent Háború véget ért. Szellemük ma is ott tanyázott a Sötét Erdőben, a birodalmukba belépni merészelők lelkére éhesen.

Legalábbis erről szóltak a történetek.

Mihelyt Immanuelle végzett a reggelijével, felállt, hogy folytassa útját az Irtáson keresztül. Az út most közelebb kígyózott a Sötét Erdőhöz, annyira, hogy láthatta a távoli erdőhatárt kipontozó emlékeztetőket. Volt köztük vadvirágokból font koszorú, az emlékezés és a kegyelet különböző tárgyai, sőt egy kerítésoszlopon még egy pár apró gyerekcipő is lógott a fűzőinél felkötve – mintha valaki hitt volna abban, hogy a gyermek, akié volt, egy napon kisétálhat a fák közül, hogy újból belebújjon. Mindössze ezek a relikviák maradtak meg a Sötét Erdőben odaveszett emberek után. Mert amit az erdő elvett, azt ritkán adta vissza.

Immanuelle és az anyja kivételek voltak – csoda, mondták egyesek. De a leggyengébb pillanataiban, amikor a szél megmozdult a fenyőfák ágai között, és a varjak rázendítettek az énekükre, Immanuelle úgy érezte, mintha a Sötét Erdő ma is a hatalmában tartaná, mintha hazahívná őt.

Borzongva lépkedett tovább, el a kunyhók, kalyibák és ringó kukoricatáblák mellett, követve az erdőszél vonalát, a patak folyását. Feje fölött arrébbvándorolt a nap, a levegő megsűrűsödött, és nehézzé vált. Az Irtás tágas legelője elmaradt, és előtűntek Amas – a Bethel szívében lévő falu – kövezett utcái. Az istállók és tanyaépületek helyébe kőből épült házikók és palatetős nagy kőházak kerültek, melyek festett üvegablakai fényesen ragyogtak a déli napsütésben. A háztetők felett messziről látszott Bethel egyik legmagasabb építménye, amelynél csak a katedrális tornya nyúlt magasabbra. Szent Kapunak hívták ezt, az első próféta, David Ford által, kovácsoltvasból épített csodát.

A kapun túl kezdődött a soha ki nem alvó utcai lámpákkal megvilágított széles, macskaköves út, a Zarándokok útja. Ha Bethel sziget volt az erdőségek tengerében, úgy ez az út volt a híd a határain messze túlra vezető idegen tartományok felé. De Immanuelle tudomása szerint egyedül a Próféta Őrsége, apostolok és nagy tiszteletben tartott evangelisták egy szűk csoportja hagyhatta el Bethelt, és ők is csak ritkán. És soha – Immanuelle életének tizenhat éve alatt – egyetlen idegen sem lépett be a kapun.

Immanuelle néha eltöprengett azon, hogy vajon a betheli tartományokon túli városokat nem csak kitalálták-e. Vagy teljesen elnyelte őket a szüntelenül terjeszkedő erdőség, ahogy talán Bethelt is felfalta volna, ha az Atya világossága nem kényszeríti meghátrálásra a sötétséget? De tudta, hogy az efféle tűnődések messze felül vannak az ő társadalmi rangján. Jobb az apostolokra és a Prófétára hagyni a Szent Kapun túli világ bonyolultságán való elmélkedést; ők birtokolják a kérdés elemzéséhez szükséges tudást és ítélőképességet.

Szorosabbra véve a fogást Júdás kötelén Immanuelle utat vágott magának a vásárra igyekvők egyre sűrűbb tömegén. A tér, mint rendszerint, zsúfolásig tele volt árusítóhelyekkel. Látott gyertyaárusokat, meg egy mészárost, aki olvadozó jégtömbökre rakta ki a legyektől hemzsegő húsokat. A mészáros mellett egy nagy standon ruhaanyagokat árusítottak végszámra, és sorba rendezve lehetett látni a brokátokat, bársonyokat, bélésvásznakat és puha selymeket mutatni hivatott mintákat. Az illatszeres sátor előtt elhaladva orrát megcsapta a virágokból és mirhapézsmából sajtolt finom olajok illata.

Az órás közvetlenül a háza előtt állította fel a standját. Egy hosszú tölgyfa asztalra kirakva kínálgatta az óráit és időjelző eszközeit a jobb embereknek, akiknek az öltözéke azt sejtette, hogy megengedhetik maguknak. A tőle mindössze pár lépésre lévő cipőboltban bőrből készült csatos lábbeliket lehetett venni, de olyan szépeket, amilyen Immanuelle-nek még sohasem volt a lábán. És feltehetőleg nem is lesz.

De nem sokat töprengett ezen. Csak azért is felemelt fejjel ment tovább egyenesen a főutcán, egy percre sem állva meg, hogy egy pillantást vessen a kirakott portékákra. Júdás szaporán lépdelt mellette, fekete patái meg-megcsúsztak a macskaköveken. A vásártér látnivalóit és hangjait ide-oda fordított fülekkel és kitáguló orrlyukakkal fogadta be, és ha olykor le akart térni az útról, Immanuelle rövidebbre vette a kötelét, hogy egy lépésnél messzebb sohase távolodhasson el mellőle.

Az úton bizonyos távolságokra előttük kis tállal, kezükben aprópénzes pohárral a Környékből érkezett koldusok kuporogtak. Sokan mezítláb jöttek, és felállva fogadták az érméket, amelyeket arra elhaladó jólelkű járókelőktől kaptak. De a vásárra járók legtöbbje ügyet sem vetett a kéregetőkre. A környékbeliek végtére is számkivetettek voltak, az Atya alacsonyabb rendű, kevésbé szeretett gyermekeiként kitaszítottak. A nyáj egyes kevésbé radikális tagjai emlékeztettek rá, hogy önmagában a külsejük felér egy büntetéssel, hiszen ébenfekete bőrük a hozzájuk hasonló Sötét Anyához méltó, látható jele volt belülről fakadó hűségüknek.

Számos történet szólt arról, hogy a környékbeliek hogyan jöttek be először Bethelbe, de az általános vélemény szerint azoknak az üldözötteknek a leszármazottai voltak, akik a régi időkben ide menekültek. Sok szóbeszéd keringett arról, hogy mi elöl menekültek. Egyesek úgy tudták, hogy egy olyan szárazság elől, amely hamuvá változtatta a földet. Mások tudomása szerint tűz- és kéneső hullott az égből. Megint mások azt állították, hogy egy éhes tenger árasztotta el a földjüket, de annyira, hogy a víz hegyeket nyelt el, és az embereknek a vadonba és a pusztaságba kellett menekülniük.

Abban az időben egy Abdiás nevű szent állt az egyház élén. Kijelentette, hogy az Atya büntette meg ezeket a menekülteket az Anya iránti hűségük miatt. És hogy a csapásokban, melyek elűzték őket az otthonukból, az isteni megtorlás öltött testet. Abdiás úgy ítélte meg, hogy az Atya akarata vezette e környékbelieket Bethelbe, hogy a templomnak nyújtott szolgálatuk révén folytatódhasson a megszentelődésük. Így történt, hogy Abdiás parancsára Bethel több évszázadra visszanyúló történetében először nyitotta meg kapuját idegenek előtt.

Hogy elejét vegyék annak, amit Abdiás tévhitek terjedésének nevezett, a környékbelieket Bethel déli határánál telepítették le, és a templomszolgákra bízták őket, hogy terjesszék köztük az Atya igéjét, egyenként téve hívőkké a pogányokat. Ezt nevezték később a Nagy Evangelizáció korának. Ahogy teltek az évtizedek, a környékbeliek egyre inkább magukévá tették a betheliek felfogását. Elfogadták a hitüket és a nyelvüket, és a templomi szolgálat révén továbbra is bűnbánatot gyakoroltak. Fokozatosan, ahogy egyik nemzedék a másikat követte, a Környék lakói megtagadták saját történelmüket, és végül maguk is szinte betheliekké váltak. De Immanuelle számára világos volt, hogy a többiek nem így kezelték őket. Őt sem úgy kezelték.

Teljesen mindegy volt, hogy a jelenkori környékbeliek túlnyomó részében betheli telepesek vére csörgedezett, vagy hogy a Szent Háborúban harcoltak Lilith seregei ellen. Sem a közös, sem a kiontott vér nem számított annyit, mint a külső. És ezért akárhány század múlt is el felettük, bármennyire szolgálták is Bethtel fejlődését, úgy tűnt, hogy a környékbeliek mindig is peremhelyzetbe lesznek kényszerítve.

Aznap mintegy tucatnyi koldus volt kint a főutcán. Immanuelle közeledtére feléje fordultak, mint mindig, de egyikőjük sem nyújtotta a tálkáját vagy a poharát, sőt köszöntésképpen hideg tekintettel mérték végig. Nem is köszöntés volt ez, inkább vizslatás, miközben arcuk kíváncsisággal vegyes megvetésről árulkodott.

Nem hibáztatta érte őket.

Míg külsőre az ő vonásaikat viselte – a sötét bőrszínt, a határozott vonalú orrot, a tágra nyílt fekete szempárt –, nem volt közülük való, ténylegesen nem. Soha nem ismerte az Irtáson túli élet nyomorát, nem járt a Környék útjain, és soha nem találkozott azokkal a rokonaival, akik valószínűleg ott éltek. Amennyire tudta, az utcákon lesben állók akár az ő vérei is lehettek – apja rokonai, nagybácsik, vagy talán unokatestvérek –, de nem tekintette őket annak, és cserében azok sem tekintették őt a vérüknek.

Immanuelle a lábasjószágok számára kijelölt helyhez közeledve kicsit gyorsabban lépkedett, és a cipőjére szegezett tekintettel igyekezett lerázni magáról a környékbeliek sóvár pillantásait. Már majdnem megérkezett, amikor meglátta a legeslegjobb boltot mind közül: a házaló könyvsátrát.

A többi bolthoz képest, elnézve amazok festett cégtábláit és tetszetős kirakatait, itt nem sok látnivaló volt. Maga a sátor kicsi volt, mindössze három karóra kifeszített zsákvászon lepedő, alatta öt sor könyvekkel telezsúfolt polc, valamennyi magasabb Immanuelle-nél. A könyvek igaziak voltak, nem úgy, mint a Moore-ház kandallópárkánya fölött érintetlenül és olvasatlanul sorakozó díszes kötetek és egyházi énekeskönyvek. Ezek a könyvek botanikáról és medicináról íródtak, de voltak ott verseskötetek és tudományos könyvek, Bethel és az azon túli települések atlaszai és történetei, de még kis füzetek is, amelyekből mindenfélét lehetett tanulni, például nyelvtant és számtant. Kész csoda volt, hogy egyáltalán jóváhagyta őket a Próféta Őrsége.

Immanuelle kikötötte Júdást egy közeli lámpaoszlophoz, és célba vette a sátrat. Jóllehet tudta, hogy tovább kellene mennie a lábasjószágok területe felé, hosszasan időzött a polcok között, nyitogatta a könyveket, hogy érezze a kötésük pézsmaszagát, és végigfuttassa az ujjait az oldalakon. Habár a Próféta Szent Protokollja értelmében tizenkét éves korában, mint minden lány Bethelben, ő is abbahagyta az iskolát, nagyon jól tudott olvasni. Sőt, épp az olvasás volt a kevés közül az egyik, amiben igazán jónak érezte magát, amire maga is büszke volt. Néha arra gondolt, hogy ha van egyáltalán valamilyen Képessége, az olvasás lehet az. Számára a könyvek jelentették azt, amit Marthának a hit; soha nem érezte magát közelebb az Atyához, mint olyankor, amikor a könyvsátor árnyékában valami idegen könyvét olvasta, egy idegenét, akivel sohasem találkozott.

Elsőre egy halványszürke vászonba kötött vastag könyvet választott ki. Nem volt címe, mindössze az Elégia szót írták arany tintával a gerincére. Kinyitotta, és egy vers első sorait olvasta egy viharról, amely végigsöpör az óceánon. Még nem látta az óceánt, nem is ismert senkit, aki látta volna, de miközben hangosan olvasta a sorokat, hallotta a hullámok morajlását, érezte a víz sós ízét és a szelet, ahogy belekap a hajába.

– Látom, újra eljöttél. – Immanuelle felpillantott, és látta, hogy Tobis, a könyvesboltos figyeli. Meglepetésére, Ezra, a Próféta fia állt mellette, aki előző nap vele és Leah-val együtt ült a folyóparton.

Egyszerű ruha volt rajta, ugyanolyan, mint az egyenesen a mezőről érkezett farmereken, leszámítva a szent apostoli tőrt, amely most is ott függött láncon a nyakában. Két könyvet tartott az egyik kezében. Az egyik a Szentírás bőrkötéses, vastag példánya, a másik egy vászonba kötött vékony, cím nélküli könyvecske volt. Üdvözlésképpen Immanuelle-re mosolygott, aki egy gyors biccentéssel viszonozta, és visszacsúsztatta a könyvet a helyére, a polcra. Egyébként sem tudta volna megvenni. Moore-éknak arra is alig telt, hogy étel kerüljön az asztalukra, és megfizessék a Prófétának és az Egyházának járó adót; olyan léhaságokra, mint holmi történetek, újságok és költemények, egy garast sem pazaroltak. Az efféle kiváltságok az apostoloknak és olyan férfiak számára voltak fenntartva, akiknek volt rá pénzük. Az olyanoknak, mint Ezra.

– Csak nyugodtan – mondta Tobis közelebb sétálva, otthagyva pipafüstje fűszeres illatát a polcok között. – Ne zavartasd magad.

– Egyáltalán nem zavarnak – motyogta Immanuelle, és lépett egyet az utca felé, Júdásra mutatva, aki a lámpaoszlop árnyékában állva patáival a macskaköveket ütögette. – Már úgyis menni akartam. Nem vásárolni, hanem eladni jöttem ide.

– Szamárság – mondta a könyvárus szájában a pipával. – Mindenki számára létezik egy könyv. Kell, hogy legyen olyan, ami felkelti a figyelmedet.

Immanuelle pillantása Ezrára siklott – a finom gyapjú kabátjára, fényes cipőjére, a hóna alá dugott bőrkötéses könyvekre, és elképzelte, hogy ebből csak egynek az ára elég lenne Abram több heti orvosságára. Elpirult.

– Nincs pénzem.

A könyvárus elmosolyodott, kivillantva acéllal és rézzel kipótolt fogsorát.

– És ha megalkudnánk? Adok egy könyvet a kosért cserébe.

Immanuelle egy pillanatra elbizonytalanodott.

Énje egy bolondos része nagyon is hajlott volna rá, odaadta volna Júdást pár lapnyi versért. De aztán Honorra gondolt, a rongyokkal kitömött lyukas cipőjére, és Gloryra, akin úgy lógott a mástól levetett ruha, mint egy ócska gabonás zsák. Abramra gondolt, az ugatós köhögésére és a sok gyógyszerre, amit szednie kell, hogy meggyógyuljon. Nyelt egyet, és megrázta a fejét.

– Nem lehet.

– És azért? – bökött hüvelykujjával a boltos Immanuelle anyjának nyakláncára – a nyakában bőrszalagon függő csiszolt folyami kőre. Kezdetleges ékszer volt, nem fogható azokhoz a gyöngyökhöz és drágaságokhoz, amiket néhány betheli lány viselt, de azon kevés dolgok egyike volt, amiket Immanuelle az anyjától örökölt, és mindennél nagyobb becsben tartott. – Az a kő nagyon szépen mutat a melleden.

Immanuelle ösztönösen odakapta a kezét.

– Én…

– Azt mondta, hogy nem – vágott közbe nyersen Ezra. – Nem akarja a könyvet. Hagyd őt békén.

A könyvárusnak volt annyi esze, hogy szót fogadott. Tyúk módjára bólogatva hátrálni kezdett.

– Ahogy óhajtja, uram, ahogy óhajtja.

Ezra összeszorított szájjal és keskenyre húzott szemmel figyelte, ahogy az ember visszavonul a könyvei közé. Volt valami a tekintetében, ami arra emlékeztette Immanuelle-t, ahogy őrá nézett szombaton, ahogy elbizonytalanodott, mintha olyasmit látott volna meg benne, amit nem akart. Most visszafordult hozzá.

– Tudsz olvasni?

Immanuelle akaratlanul is elpirult; nem kis büszkeséget érzett, amiért Ezra észrevette. Társai közül sokan – Leah, Judith és a többiek – alig-alig tudtak olvasni, legfeljebb a saját nevüket, és a Szentírás versei közül a legfontosabbakat tudták kibetűzni. Ha Abram nem ragaszkodott volna hozzá, hogy tanuljon meg olvasni, és igazgassa el helyette a Moore-gazdaságot, talán ő is éppen csak a nevét tudta volna leírni, mint a többi lány, akiket ismert, és nem tudna megkülönböztetni egy mesekönyvet egy verseskötettől.

– Elég jól olvasok.

Ezra felvonta az egyik szemöldökét.

– És egyedül vagy itt? Nincs kísérőd?

– Nincs szükségem kísérőre – felelte Immanuelle, tudva, hogy ez a legjobb esetben is eltérés a Protokolltól, a legrosszabb esetben pedig annak megszegése, de nem feltételezte Ezráról, hogy be fogja árulni. Eloldotta Júdást a lámpaoszloptól, és kivezette az utcára. – Elég jól ismerem az utat ahhoz, hogy egyedül is megtehessem.

Meglepetésére Ezra melléje szegődött, és az emberek utat engedtek neki.

– Hosszú út ez ahhoz, hogy egyedül tedd meg. Milyen messze van ide a Moore-birtok? Kilenc mérföldre?

– Tízre. – Immanuelle-t az is meglepte, hogy Ezra egyáltalán tud az ő birtokukról. A legtöbben nem tudtak róla. – És egyáltalán nem fáradságos. Napkeltekor indulok, és még dél előtt ideérek.

– És nem bánod?

Immanuelle megrázta a fejét, és ahogy beértek a lábasjószágok szektorába, erősebben szorította a kötelet. De ha bánná, az sem számított volna. Ha siránkozna és bosszankodna, azzal még nem kerülne étel a gyomrába; nem fizetnék meg az adókat, nem készítenék el a zsúptetőt, nem adnák meg az ősszel esedékes tartozásaikat. Csak a gazdagok engedhetik meg maguknak azt a fényűzést, hogy bánjanak ezt vagy azt; a többiek egyszerűen lehajtották a fejüket, befogták a szájukat, és tették, amit tenniük kellett. Ezra nyilvánvalóan az első kategóriába tartozott, míg ő a másodikba.

Ami azt illeti, már az is meglepő volt, hogy itt találkozik vele. Úgy képzelte, hogy a Próféta utódjaként fontosabb teendői vannak, mint hogy a piactéren vásárolgasson és csereberéljen. Az efféle foglalatosságok mélyen rangján aluliak. Ő mégis itt volt, úgy lépdelt mellette, mintha csak egy szombati sétát tenne, és vitte a könyveit, mintha a Próféta szalajtotta volna el, akár egy szolgát, hogy intézzen el valamit.

Ezra észrevette, hogy Immanuelle bámulja, és odanyújtotta neki az egyik könyvét, a kettő közül a nagyobbat, amelyiknek fedelén arany dombornyomással a Szentírás szó állt.

– Tessék. Nézz bele.

Immanuelle megrázta a fejét, és elrántotta Júdást egy tyúkketrectől.

– Nekünk is van otthon Szentírásunk.

Ezra egy félmosollyal hátrapillantott a válla felett, és kivette Júdás kötelét Immanuelle kezéből.

– Ezek nem szent írások.

Immanuelle óvatosan átvette tőle a könyvet. Külsőre pontosan olyan volt, mint a Biblia, de amikor kinyitotta, nem igék vagy zsoltárok voltak benne, hanem furcsa állatok, égnek meredő fák, hegyek, madarak és olyan rovarok képei, rajzai és tintanyomatai, amilyeneket még soha életében nem látott. Néhány oldalon hatalmas birodalmakról és templomokról, Bethel kapuján messze túl található tartományok pogány városairól készült rajzok szerepeltek.

Ebben a pillanatban a vásártér lármáját túlharsogó, gúnyos kiáltás hangzott fel. Immanuelle felnézett, és éppen akkor nyílt rés az emberek és állatok tömegében. Egy láncra vert, betömött szájú, kalodába zárt, imbolyogva álló, fiatal szőke nőt látott, ugyanazt, akiről Judith és a barátnője pletykált szombaton – a szegény lány, aki rontással és szajhasággal bűnre csábított egy helybeli gazdát.

A nő láttán Immanuelle olyan gyorsan és akkora erővel csukta össze a könyvet, hogy majdnem leejtette az utca sarába.

– Vedd vissza. Kérlek – nyomta oda a fiú melléhez.

Ezra a szemét forgatva adta vissza Júdás kötelét.

– És én még azt hittem, hogy az a lány, akinek van mersze rossz szellemekkel táncolni, nem ijed meg ilyen dolgoktól.

– Nem ijedtem meg – hazudta Immanuelle, akinek már csengett a füle a tömeg kiáltozásától. – De ez a könyv, ez…

– Enciklopédia – mondta Ezra. – Ismeretek könyve.

Immanuelle pontosan tudta, hogy az ismereteknek csak egyetlen könyve létezik, és abban nincsenek képek.

– Ez tiltott könyv. Bűn.

Ezra egy percig némán fürkészte az arcát, majd tekintetét elfordította az állatok között síró, a láncaival viaskodó lányra.

– Nem különös, hogy egy könyv olvasása bűn, de egy lányt kalodába zárni, és a kutyák elé vetni csak egy közönséges nap a Jóságos Atya művében?

Immanuelle döbbenten bámult rá.

– Mi?

Sohasem gondolta volna, hogy a Próféta fia – és nem kevesebb, mint az egyház örököse – szájából ez hangozzék el, még akkor se, ha ez az igazság.

Ezra rávillantotta a maga jellegzetes ferde mosolyát, de a tekintete komor maradt.

– Viszlát szombaton – mondta, és azzal elment. Még csak nem is bólintott.