Becka Mack

PLAY

with me

Játssz velem

Kossuth Kiadó

Tartalom

1  PIHENJ, KATONA!

2  SZÜLINAPI TACO & KURAFIK

3  ELTŰNTEK: RÁGÓGUMI HERCEGNŐ & ÉLETKEDV

4  DILDÓESŐ

5  ARANYSZERSZÁM

6  DÁKÓMENETEK & AGYRÁZKÓDÁSOK

7  FELFOGTUK, DÖGÖS VAGY

8  UPSZ!

9  EZT (SOHA) NEM KÉNE MEGISMÉTELNI

10  USAIN BOLT

11  JÁTSSZ VELEM

12  SZABÁLYOK? TÉNYLEG MUSZÁJ?

13  MEGCSINÁLTUK!

14  SZIA, ANYA! TÖNKRETETTEM A SZŐNYEGET

15  EZ TŐLEM EGY NEM

16  HÖLGYEIM ÉS URAIM, ÍME AZ ORGAZMUS #5

17  A LÁNYOK TÉNYLEG ENNYIRE MORCOSAK, AMIKOR MEGJÖN NEKIK?

18  A B BETŰS SZÓ

19  SZÓVAL, EZ A KARÁCSONY…

20  AZT HISZEM, KICSINÁLTUK ADAMET

21  A NEVEM GARRETT ANDERSEN, ÉS HOKIS FENEKEM VAN

22  BASZKI

23  INDIANA BONES, A MEGMENTŐ

24  EHHEZ LEHET, HOGY PILLANATRAGASZTÓ KELL

25  BIZTONSÁGOS KIKÖTŐ

26  A ZÖLD SZEMŰ SZÖRNYETEG

27  DISNEYLAND KONTRA INDIANA BONES

28  SZABÁLYOK? MILYEN SZABÁLYOK?

29  MOST SZEREZTEM EGY BARÁTOT?

30  ZUHANÁS

31  MARADJ!

32  MÁSODIK ESÉLYEK

33  ÍGY MEGY EZ?

34  MINT A CSILLAGOK

35  HOGY SZERETED A TOJÁST?

36  „DON’T GO BACON HIS FACE”

37  JOHNSON FŐHADNAGY DISNEYLAND ELLEN: A LEGRÁTERMETTEBB MARAD ÉLETBEN

38  BUBORÉKBAN

39  KIPUKKAN A BUBORÉK

40  SZARCUNAMI

41  13. SZEMPONT: ROHADT HIDEG VAN

42  KEMÉNY MENET

43  NAPSUGÁR & ZŰRZAVAR

44  PÖCSKONFETTIESŐ

Epilógus  UPSZ!

Köszönetnyilvánítás

Lejátszási lista

Impresszum

Mindenkinek, aki egyszer kész volt megtagadni önmagát,
hogy passzoljon valaki más róla alkotott képébe…

Senki kedvéért se tompítsd el a fényedet.

A megfelelő emberek sütkérezni akarnak majd benne,

nem ellopni azt.

Addig is mártózz meg benne.

Pontosan úgy vagy jó, ahogy vagy.

1

PIHENJ, KATONA!

Garrett

– ROHADTUL MEGMONDTAM!

Kinyújtott kézzel az ujjaimat háromszor a tenyerembe görbítem, egyetemes jeleként annak, hogy fizess, nyomi!

Az egyik legjobb barátom és csapattársam, Adam Lockwood, sóhajtva veti hátra a fejét, mintha nem tudná elhinni, hogy ez történik.

Pedig én nem tudom elhinni, hogy ez történik!

Tisztázzuk a helyzetet, az a hihetetlen, hogy Adam bízott a vőlegényben.

Feláll, a zsebébe nyúl a tárcájáért, majd visszahuppan a székre. Morogva válogatja a bankjegyeket. Egy százast vág a várakozó tenyerembe, és egy másikat Emmettébe.

Adam felpillant Carterre, a csapatkapitányunkra, a vőlegényre, és a férfira, aki kétszáz ember előtt keresi a megfelelő szavakat.

Éppen most szólta el magát véletlenül, hogy az újdonsült felesége terhes.

– Én bíztam benned, Carter – morogja Adam. Megadóan emeli fel a kezét, amikor Cara és Jennie is a markát tartva várja a részét a nyereményből.

– Jaj, ne már!

Látjátok, Adam nagyszerű fickó. A legjobb, tényleg. Megbízik mindenkiben, a végtelenségig. Csak néha nem a… megfelelő személyben hisz. Pont, mint most.

Mert Carter Beckett két dologban jó: a hokiban és az újdonsült felesége, Olivia imádatában. Hogy mi az, amiben viszont borzalmas? A titoktartás.

– Oliviának is tartozom – motyogja Adam. – Még ő is arra fogadott, hogy Carter kikotyogja. Én vagyok az egyetlen, aki hitt benne?

Egy kollektív igen csendül az asztal körül, amitől Adam keze végigszánt az arcán. Ám amikor Carter és Jennie anyukája, Holly a vállára teszi a kezét, azt hiszem, tényleg sírva fakad.

– Hatszáz dolcsit veszítettem két perc alatt, mert az a fickó képtelen egyetlen estére befogni a száját.

Holly elteszi a nyereményét.

– Szeretem a fiamat, de Carter igényli a figyelmet, és nem gondolja át, hogy mi hagyja el a száját. Az apjától örökölte. Nem hibáztatnám Oliviát, ha a fiamnak ma a kanapén kéne aludnia.

Ebben a pillanatban az aprócska menyasszony elviharzik, Carterrel a nyomában.

– Te ma este ebből semmit nem kapsz! – mérgelődik Olivia, és megállva körberajzolja az alsó testét. – Semmit!

Carter levegő után kap, és leesett állal a felesége után ered.

– Ollie! Véletlen volt. Ezért nem utasíthatsz vissza! Nem teheted!

– Tudtam, hogy ez lesz életem legszórakoztatóbb esküvője. – Beledöfök Adam megkezdett csokitortájába, és betömök egy falatot a számba. Oreo-darabkák vannak a tejkaramellás töltelékben. Csodálatos.

– Calfer s Ovi shajá hévéűsort siálhatnáak.

– Tudod, mi segítene? – Jennie tökéletesen megformált szemöldöke felszalad, miközben tekintetét a számra szegezi. – Nyeljél, baszki, mielőtt megszólalsz!

Nem rágok tovább, és amikor a tekintetünk találkozik, égni kezd a fülem. Jennie egy vérbeli Beckett, azt meg kell hagyni. Egy, ami a szívén az a száján okostojás, mint a bátyja, ugyanolyan gödröcskékkel és bosszantóan önelégült vigyorral. De amíg Carter szeme sötétzöld, addig a húgáé hűvös kék, egy leheletnyi lila árnyalattal.

Szép.

Vagy mittom én.

Nyelek egyet, leteszem a villámat, és megköszörülöm a torkom. Az elfogyasztott alkohol arra sarkall, hogy olyan választ adjak, amit normális esetben félnék kimondani.

– Ha szeretnél egy keveset, csak kérned kell, bébi Beckett.

– Nem vagyok bébi! – vág vissza, keresztbe font karral a mellkasán. Feltolja tökéletes, ragyogó mellét, ezzel fokozva a „dugj meg!” kisugárzást, ahogy a csillogó, vörösáfonya-színű ruhájában billeg.

Olyan gyorsan törlöm ki a gondolatot a fejemből, ahogy megfogalmazódik. Néha aggódom, hogy ha a húgáról van szó, Carternek szuperszonikus hallása van, és… még a gondolataimat is hallja, vagy valami ilyesmi. Elégszer láttam már a jégen verekedni, hogy ne akarjak a haragja céltáblája lenni. Úgy szeretem az arcomat, ahogy van, nem kell átrendezni.

Amikor újabb falat tortáért nyúlok, Adam elhúzza a tányérját.

– Az én tortám. – A duzzogásommal mit sem törődve odanyújtja Jennie-nek. – Kéred?

Elakad a lélegzetem, és leesik az állam.

– Garrett, szívem. – Holly megszorítja a vállamat. – Hol van a ma esti partnered?

Forróság kúszik fel a nyakamon.

– Nem hoztam magammal senkit – motyogom. Volt miből válogatnom, de nem szerettem volna, hogy bárki téves következtetéseket vonjon le. Szerintem az esküvők nagyon különleges események.

– Miért nem? Olyan jóképű férfi vagy, édesem.

Megvakarom a fejem, tekintetem az üres tányéromra siklik.

– Kösz, Mrs. Beckett. – Morcosan Jennie-re hunyorgok, amikor felhorkant. – És a te párod hol van bébi Beckett?

– Nem járok senkivel, és nincs is hozzá kedvem.

Holly sóhajtva ereszkedik le mellém.

– Őszinte leszek, Jennie, épp most oldottam meg egy gondot, amit minden szeretetemmel a fiamnak nevezek. Kérlek, ne legyél olyan, mint ő. – Holly ragyogó szemmel fordul felém. – Hé, ha te nem jársz senkivel, és a lányom sem jár sen…

Cara és Emmett egyszerre borulnak az asztalra, és szakadnak a röhögéstől.

– Ne! – mondja fulladozva Cara, és törölgeti az arcán lefolyó könnyeket. – Szent szar! El tudod képzelni? Holly, mi szeretjük Garrettet. Nem akarjuk, hogy meghaljon. Carter megölné!

– És mi a helyzet veled, Adam? – mosolyog rá Holly. – Te olyan édes vagy. Carter téged biztosan nem lenne képes megölni.

Jennie karja a levegőbe lendül.

– Anya! Abbahagynád, hogy a kerítőmet játszod? Egyébként meg egyik vesztessel sem akarok randizni. – Jennie megpaskolja Adam kezét. – Bocs, Adam. Te nem vagy vesztes. – A szája sarka kissé felfelé görbül, ahogy rám néz. Tekintete a kulcscsontomnál meglazított nyakkendőmön és a kigombolt ingemen időz. Szeme játékos és gonosz csillogással siklik az enyémre.

Szeretnék mogorván nézni rá, ehelyett hosszan bámulom Jennie-t. Tekintetem bejárja rózsás, éles arccsontját, és karcsú vállára omló gesztenyebarna, göndör fürtjeit. Annyira vonzó, hogy az már nem lehet igaz. Amikor a közelében vagyok, csak az jár a fejemben, hogy milyen lenne behúzni valahová, ahol kettesben lehetünk, vagy az asztalra dönteni, és…

Morogva dőlök előre, az asztal alatt a sajgó térdemet szorongatva meredek Adamre.

– Mi a fasz? Ezt meg miért kaptam?

A hangja mély és ijesztő.

– Pontosan tudod, hogy miért. Miért nem csinálsz egy képet? Az tovább megmarad.

Hát, bassza meg! Mi értelme van a szemnek, ha még egy átkozottul dögös nőt sem értékelhetek vele? Ezt árulja már el valaki!

Kivéve, hogy Adamnek igaza van. Mint általában. Nem áll szándékomban az egyik legjobb haverom húgával kavarni, úgyhogy az este hátralevő részében megtartom a szememet magamnak.

Oké, nem tartom, de nagyon erősen próbálkozom! Esküszöm!

Valahogy a bárpultnál kötök ki, és figyelem, hogy mit csinál Jennie a táncparketten. A haja sűrű hullámokban omlik a hátára, követem nyitott hátú ruhája vonalát, egészen a zene ritmusára ringó, csodás fenekéig. Vékony dereka és széles csípője van, olyan, amibe legszívesebben belemélyeszteném az ujja…

– Csak kérd fel táncolni.

– Mi? – Emmettre nézek, aztán vissza Jennie-re, és megismétlem. – Mi?

– Úgy látom, szeretnél táncolni vele.

– Mi? Dehogy!

Most kiabálok?

– Miért kiabálsz?

– Nem kiabálok! – kiabálom.

Emmett felvonja a szemöldökét, leteszi a sörét, és a parkettre lök, a lányok felé. A felesége nem vesztegeti az időt, magához ránt, és megforgattatja magát velem.

– Gyerünk, Gare Maci! – Cara a száját biggyeszti, amikor Emmett köré fonja a karját, és a mellkasához húzza. – Rázd a segged, bébi!

– Én nem… Az én seggem nem… Én nem tudom…

– Te jó ég! – Jennie lenéző pillantást vet rám, miközben csípője tovább mozog a zenére. – Neked aztán semmi ritmusérzéked, mi, Andersen?

A szemét forgatja, amikor csak szótlanul pislogok egyet, összekulcsolja az ujjainkat, és magához ránt. A testünk hangosan ütközik egymáshoz, és ez kívül-belül felmelegít. Aztán amikor Jennie megfordul, és a fenekét pár centivel a farkam elé helyezi, azt hiszem, mindjárt, kurvára el fogok ájulni.

Meleg keze az enyémre csúszik, és a még mindig ritmusra ringó csípőjére teszi. Emmett meg úgy kacsint rám, mintha nem most kaptam volna épp rövidzárlatot.

– Mozgasd a francos csípődet! – morogja Jennie.

– Én nem… Nem tudom, hogy kell.

Összehúzott szemmel néz rám a válla felett, de megenyhül, amikor elpirulok. Jennie halkan felsóhajt.

– Csak mozogj velem, Garrett. Nem olyan nehéz. Hogy a pokolba szedsz fel olyan sok nőt?

– Mostanában eléggé pang a dolog – vágom rá meggondolatlanul, aztán gyorsan befogom. Utána meg valami elbaszott okból kifolyólag újra kinyitom a szám. – Nem volt túl sok… Mármint volt az a lány Pittsburghben, amelyik majdnem… – Jennie teste megdermed a kezem alatt. Megköszörülöm a torkomat. – Nem beszélek többet a szexuális életemről.

– Nekem úgy hangzik, mintha nem is lenne szexuális életed, nagyfiú.

Hát, nekem mondod! Emmett és Cara idén nyáron házasodtak össze. Carter meg gyakorlatilag azóta él (a fejében) Oliviával házasságban, hogy tavaly találkoztak, pedig a csaj egy ideig tartotta a távolságot. Adam még mindig szarul van, méghozzá attól, hogy hónapokkal ezelőtt rájött a barátnője hűtlenségére, bár kétségtelenül jobb neki nélküle.

Ez azt jelenti, hogy a hokiszezon első másfél hónapjában a meccsek után berúgtam a haverokkal, hogy aztán a szállodában gyorskaját együnk, és Xboxozzunk a kolbászfesztiválon, és a papucs szobatársaimat hallgassam telefonszex közben. Részemről teljes a szárazság.

Ez lehet az egyetlen oka annak, hogy jelenleg az jár a fejemben, hogy beviszem a kapitányom húgát a mosdóba, felteszem a pultra, és megnézem, milyen színű bugyi van rajta.

Amellett, hogy Jennie teljesen és totálisan tabu számomra, még halálra is rémít. Merész, magabiztos, és átkozottul pimasz. Ha egy szobában vagyunk, alig tudom levenni róla a szemem. Kivéve, ha felém néz. Vagy ha Carter engem bámul.

Mint most is, épp, amikor a kezem felcsúszik a húga csípőjéről a derekára, és erősen megragadom. Kurva erősen, amikor Carter szeme találkozik az enyémmel.

– Garrett – nyöszörög Jennie. – Ez fáj!

– Garrett! – Carter kemény hangjára végigfut rajtam a rémület, mert éles pillantást vet a kezemre.

– Ááá! – sikítok fel, vagy valami olyasmi, és ellököm magamtól Jennie-t. – Nem nyúlok hozzá! – szólok hátra a vállam felett, miközben lesietek a parkettről, és otthagyom Jennie-t egyedül, csalódottan, és majdnem olyan rémisztő pillantással, mint Carteré. Pedig Carter épp a menyasszonyát és a golden retrieverét pörgeti a táncparketten.

Végigosonok a folyosón, és a falnak dőlve megdörzsölöm a fáradt arcomat.

– Le kell feküdnöm – mondom magamban.

– Ebben segíthetek.

Egy csinos vöröske áll meg előttem, egy szalvétát és rúzst húz ki a táskájából. A szalvétát a mellkasomhoz nyomja, és ráfirkant valamit.

Most akkor feldob, hogy ez mennyire könnyen megy, vagy csak szeretnék hazamenni, hogy befaljak egy doboz Pop-Tartsot? Nem tudom biztosan, de amikor Jennie végigsétál a folyosón, felszökik a vérnyomásom.

A vöröske a felső zsebembe dugja a számát, és az arcomra suttogja, hogy „hívj fel!”.

Jennie undorodó fintora olyan borzalmas, hogy nem tudok félrenézni. Egy szemforgatással megfordul, és a mosdó felé veszi az irányt, a lábam pedig követi.

– Jennie, várj! Én nem fogom… Én nem… Én…

– Nem érdekel, Garrett. Miattam annyi szoknyát kergetsz, amennyit csak akarsz. Mondjuk, azért talán ne azt válaszd, amelyik az egyik védőjátékossal jött.

– Mi? – A vöröskére nézek, aki rám kacsint, mielőtt eltűnik. – Nem, de é-én… – A fejemet lehajtva dörzsölöm a tarkómat, ég a fülem. – Nem akartam csinálni semmit.

– De úgy panganak körülötted a dolgok mostanában – mormogja Jennie vigyorogva. Előkotor egy törlőkendőt a kis, aranyszínű táskájából, és hozzám vágja, mielőtt a csípőjével belöki a mosdó ajtaját. – Rúzsfolt van az arcodon, nagyfiú.

Valahogy sikerül otthagynom a rúzsfoltot, és végül Adam törli le az arcomról, ezzel minden lányból vihogást váltva ki. Mire az este végén Carter és Olivia beszállnak a limóba, minden kellemes érzésem elszáll, a karomat állandóan keresztbe fonom a mellkasomon, és minden szavam zsörtölődés. Még a lábamnál ugráló kutya sem tud jobb kedvre deríteni.

Nem is akarom tudni, Carternek mit kellett bevetnie azért, hogy Dublin itt lehessen a fogadáson, de nem vagyok meglepve. Az a pasi mindenből ki tudja dumálni magát. Ráadásul kiderült, hogy a golden retrieverek rohadt cukin néznek ki szmokingban.

– Gyere ide, Dubs! – kiáltja Jennie, a combját ütögetve. – A kedvenc nagynéniddel jössz haza! Igen, te vagy az én szépséges kis fiúkám!

– Te vagy az egyetlen nénikéje.

Keresztbe fonja a karját, ezzel ma este sokadszorra vonja a figyelmemet a dekoltázsára, aztán a csípőjét balra dönti, és a combig felhasított ruhája szétnyílik, megmutatva elképesztően formás lábát.

– Fogd be, te pöcs!

– Napsugárnak kéne hívnunk téged – morgom az orrom alatt. – A derűs hangulatod miatt. Mindig olyan kedves és boldog vagy.

Ember, a magamhoz vett folyékony bátorság rendesen kicseszik velem ma este…

Jennie összehúzza kék szemét.

– Szállj be a kibaszott kocsiba, Gare Maci!

– Igenis, asszonyom!

Becsúszom a várakozó limuzin hátsó ülésére, és helyet foglalok Hank mellett, amíg mindenki beszáll utánam.

Hank egy nyolcvannégy éves fiatalember, Carter és Jennie egyik legjobb barátja, egyfajta pótnagypapa, és pokolian menő pasas. Korábban ő volt Dublin gazdija, valószínűleg ezért ugrik rám a kutya, lép a tökömre, és terpeszkedik el Hank ölében.

– Szarházi – mormogom magamat markolva.

Hank halkan nevet.

– Ma este tényleg rád jár a rúd. – Halkan és boldogan sóhajt egyet. – Milyen csodálatos esküvő. Olivia lenyűgöző volt ma este.

Cara kuncogva túr bele Emmett hajába, az ölében ülve. Ugyan Hank már tizenöt éves kora óta vak, sosem hagyná ki, hogy kicsit fényezze a nők önbecsülését.

Sóhajtva dőlök hátra az ülésben, és becsukom a szemem, hogy kizárjam a Carter terhességbejelentéssel kapcsolatos fiaskójáról folyó beszélgetést. Adam még mindig zabos, mert sok pénzt veszített, Holly meg névlistát készít a leendő unokájának. Carter és Olivia úgy döntöttek, hogy nem akarják előre tudni a baba nemét. Olivia azt mondja, azért, mert nem akar az egész terhesség alatt azon veszekedni a férjével, hogy nem fogják Carter Juniornak nevezni a gyereket, ha fiú. De szerintem azért nem akarják tudni, mert Carter be van szarva, hogy lány lesz. Számára olykor a tagadás a legjobb orvosság.

Amikor megállunk Holly és Jennie háza előtt, Dublin orrát a zakómba temetve alszik az ölemben, Cara nyelve meg Emmett torkában van.

Csak Dublin halk szuszogását hallom, és – azt hiszem – a nyálcsere hangját, Emmett meg időnként arról suttog, hogyan fogja megdugni a feleségét ma este.

Abban a pillanatban kiugrok a kocsiból, hogy kinyílik az ajtó.

– Segítek Hanknek bemenni.

Adam a járdára veti magát.

– Én is!

Miután Hank lepihent a vendégszobában, a konyhába lépve Holly azonnal sütiket nyom a kezünkbe.

– Már elkezdtem a karácsonyi sütést. – Visszatesz egy zacskónyi csokis-mogyoróvajas, golyó alakú mennyországot a fagyasztóba. – Még csak november van, úgyhogy ez csak egy kis kóstoló. – Mindkettőnket arcon puszil, mielőtt elindul a folyosón. – Ennek a nagyinak ágyba kell bújnia, mielőtt felébred, és rájön, hogy az egészet csak álmodta. És mégsem sikerült hozzáadnia a fiát egy csodálatos nőhöz, aki hajlandó elviselni őt élete hátralevő részében.

Adam megböki a vállam, és megmarkolja magát.

– Gyorsan eresztek egyet. – Megáll, tekintete Jennie-re siklik. Megköszörüli a torkát, és elpirulva lassan elengedi a kishavert. – Úgy értem, ööö… Használnom kell a… fürdőszobát. – Egy pillantással, amit gyanúsan figyelmeztetőnek érzek, otthagy Jennie-t és engem a konyhában.

A lány azonnal levegőnek néz, és tölt magának egy pohár vizet.

– Ööö… – A fejemet vakarva keresem a módját, hogyan oldhatnám ezt a kínos feszültséget. – Hát, nagyon szép… időnk van? – Belehorkant a vízbe, elővesz egy másik poharat a szekrényből, megtölti, és a kezembe nyomja. – Kösz?

– Ühüm – motyogja, én meg a ringó kerek fenekét nézem, ahogy a folyosó felé indul. Egy kézzel hátranyúlva próbálja lehúzni a barack formájú domborulat fölött kezdődő cipzárt.

Próbálja, de nem sikerül.

Nagyot sóhajtva megáll, ujjaival az ajtókereten dobol. Megfordul, és pontosan ott talál, ahol nem kéne lennem: itt állok, és őt bámulom.

– Segítenél a cipzárral? Beragadt. – Megpördül, és felém fordítja a hátát, én meg teljesen lefagyok.

– Ja, persze, hogyne! Jó vagyok a cipzározásban.

Jó vagyok a cipzározásban? Mi a franc, te marha! Fogd már be!

– Le kéne tenned a vizet.

– Mi? – Lenézek a pohárra a kezemben, és elnevetem magam. Miért vagyok ennyire rekedt? Hány éves vagyok? Huszonhat, vagy tizenkettő? – Ja, igen! – Gyorsan kiürítem a poharat, és leteszem, izzadt tenyeremet a nadrágomba törlöm.

Basszus, ez a ruha! Ez a hát! Ez a rohadt fenék! Ezt be kéne tiltani. Annyit mondhatok, hogy a kezemnek mindenképpen tilos ilyen közel lennie hozzá. Ha Carter látna most, soha többé nem játszhatnék profi jégkorongot. Legalább egy végtagom hiányozna hozzá.

Nem tudom, hogyan közelítsem meg a helyzetet. A cipzár ott van, épp a domborulat fölött, és… nekem csak… Csak fogjam meg? Igen, csak simán megfogom. Előrenyúlok, aztán habozni kezdek.

– Khm, én csak… – Oldalra döntött fejjel vizsgálgatom a kis aranyszínű fülecskét. – Én, ah…

– Az ég szerelmére, Garrett, nem olyan nagy dolog. Biztosan becsípődött. Csak rántsd meg rendesen!

– Rendben. Oké. Persze.

Túlságosan nagy ujjaim közé fogom az aprócska cipzárt, a másik kezemmel megmarkolom Jennie csípőjét, hüvelykujjamat a meleg bőrébe nyomva. Enyhén görbíti a hátát, és elakad a lélegzetem a torkából feltörő mély, rekedt hangtól.

Ajajjj, mit művel? Ne! Ne, ne, ne! Fel fogja ébreszteni!

Jennie összefogja a haját, és átveti karcsú vállán. Fülledt kék pillantást vet rám sűrű szempillái alól, és a tekintetem követi az alsó ajkán végigszántó nyelvét.

Ó, baszki! Ja. Felébredt!

Ne most, Johnson főhadnagy! Pihenj, katona!

– Garrett.

A tekintetem találkozik Adam szúrós pillantásával. Visszanézek Jennie fenekére – cipzárjára –, gyorsan megrántom a cipzárt, kiszabadítom a beakadt anyagot, aztán húzom is a csíkot kifelé a házból, becsapom az ajtót magam mögött, nagy sóhajjal hajolok előre, és megtámaszkodom a térdemen.

Húúú! Ez közel volt.

Adam tűnik fel, és a fejét rázva, halkan szól rám.

– Keress valaki mást. Komolyan, bárki mást!

Rendben. Igen. Pontosan ezt kell tennem. Jennie tiltott terület. Ráadásul alig ismerem. Nem kell feláldoznom semmilyen barátságot, hokiidényt – vagy értékes végtagot! – azért, hogy keféljek egyet. Rengeteg lehetőségem van.

Fél órával később ezzel biztatom magam, és sóhajtva nyomogatom a lakásomhoz vezető lift hívógombját.

– Mr. Andersen – suttogja egy fülledt hang a hátam mögött. Az egyik szomszédom, Emily mellém lép. Sötétszőke haját átsöpri a vállán, ahogy cseresznyepiros ajkát mosolyra húzza, ami kiemeli arccsontja enyhe csillogását. Párszor már faltam azt a szájat. – Milyen jól nézel ki ma.