Krista & Becca Ritchie

RICOCHET

ELVONÓ

A mű eredeti címe: Ricochet

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2013. RICOCHET by Krista & Becca Ritchie

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2024

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Első fejezet

Ezt csúnyán elszúrtam.

Körbenézek a helyiségben, és ez az egyetlen gondolat lüktet az agyamban. A keverőpult mögött DJ áll, a zene fülsértően bömböl a falba épített hangszórókból, körülöttem a legtöbben élénk színű italokat vedelnek. A húgom, Daisy, sört kortyolgat egy nagy műanyag pohárból, és a modell barátait keresi a tömegben. Attól tartok, hamarosan előkerít egy srácot, és megpróbál vele összeboronálni – azzal a céllal, hogy elterelje a figyelmemet Loren Hale-ről. Öt órával ezelőtt úgy gondoltam, jó ötlet eljönnöm egy házibuliba.

De nem, nem volt az.

Óriási tévedésnek mondanám inkább.

A fejemre kellett volna húznom a takarót az ágyamban, úgy kellene átvészelnem ezt az egész szilveszteri hajcihőt. Rose ott lehetne velem, és kész. Alig néhány napja, hogy Lo – a legjobb barátom, a pasim, aki voltaképpen az egész életemet jelenti – bevonult az elvonóra. Rose-zal azzal töltöttük a hétfői napot, hogy a holmimat pakoltuk. Miközben a fotók, kicit-kacat és néhány értékes tárgy, mindenféle holmi között turkáltam, rendszertelen időközönként kitört belőlem a sírás. A ruháim és kozmetikumaim között ott lapultak Loren cuccai is. Úgy éreztem, mintha egy válás kellős közepén járnék.

Most is ugyanígy érzek.

Egy órahossza múlva Rose felhívta a költöztetőket, és megbízta őket, hogy pakolják össze a maradék holmit a régi lakásomban, és vigyék át az új házunkba, amit Rose vásárolt: egy négy hálószobás épület a Princetontól nem messze, két hektárnyi buja növényzet ölelésében, az épületet körbefutó, fehérre mázolt tornáccal, fekete zsalukkal és lila virágú hortenziabokrokkal. Ahányszor látom, a Savannah-ra jellemző déli otthonokat juttatja eszembe, vagy a Vagány nők klubját. Amikor ezt elárultam a húgomnak, csípőre tett kézzel megállt, mindig eltökélten csillogó, borostyánsárga szemét egy ideig az épületre függesztette, aztán elmosolyodott, és tárgyilagosan megállapította: „Tényleg.”

Hiába határoltam el magamat a férfitestektől, ez sem segít, hogy oly könnyen elkószáló gondolataim ne induljanak el a legrosszabb irányokba. Leginkább a Lo miatti aggodalom gyötör. Éjszakánként hosszan hánykolódom álmatlanul az ágyban, míg végül nem segít más, csak egy maréknyi altató. Hiányzik. Mielőtt elment, nem tudtam volna elképzelni, hogy napokat töltsek Lo nélkül. Ha próbáltam is, azonnal elszorult a torkom meg a szívem, és a fejem kavarogni kezdett. Miután túl vagyunk ezen a pillanaton, rádöbbentem, hogy egy részemet magával vitte. Amikor Rose-nak meséltem erről, megpaskolta a vállamat, és közölte, hogy irracionálisan viselkedek. Neki könnyű ilyen kijelentéseket tenni.
Ő intelligens, magabiztos és független. Amelyek egyike sem igaz rám.

És nem hinném, hogy sok ember meg tudja érteni a valódi helyzetet: milyen ennyire összenőve létezni valakivel – megosztozni minden pillanaton, aztán hirtelen elveszíteni az illetőt, mintha kitépték volna a kezedből. Egészségtelen ez a kölcsönös függőségi viszony, amiben létezünk Lorennel.

Jól tudom.

És próbálok megváltozni, úgy átalakulni, hogy túljussak ezen az állapoton, de miért kellene ennek kötelező feltételnek lenni?

Vele szeretnék változni.

Vele szeretnék lenni.

Anélkül akarom Lorent szeretni, hogy az emberek azt mondogatnák, túlságosan hatalmasak és elementárisak az érzelmeink egymás iránt.

Remélem, egy nap eljutunk odáig. Remény, e pillanatban ennyi van a kezemben. Ez a hajtóerőm. Ez tart meg függőleges helyzetben.

Az első napokban iszonyúan gyötörtek az elvonási tünetek, de valamennyit segített, hogy bezárkóztam a szobámba. Addig nem voltam hajlandó visszatérni a való világba, míg nem éreztem úgy, hogy a legsürgetőbb vágyaimon felülkerekedtem. Eddig azzal a módszerrel tudtam úgy-ahogy visszafogni a szexuális igényeimet, hogy belemerültem a magányos örömökbe. Most megszabadultam a pornógyűjteményem felétől, egyrészt azért, hogy Rose-t megbékítsem, másrészt, hogy meggyőzzem magamat, én is a gyógyulás útjára léptem, mint Lo. De egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ez a helyzet. Hiszen a gyomrom azonnal görcsbe rándul, ha a szexre gondolok. De leginkább vele szeretnék lefeküdni.

Nagyon aggaszt, hogy nem áll-e elő az a helyzet, amelynek pontosan ötven százalékos esélyt jósolok, hogy előbb-utóbb berángatok a mosdóba egy tetszés szerint kiválasztott fickót, úgy teszek, mintha elhinném, hogy Lo az, és ideiglenesen kielégítem az étvágyamat. Nem kellene itt lennem ebben a házibuliban. Eddig segített, ha távolságot tartottam a hasonló, vad eseményektől. Ez itt persze a közelében sem jár az eddigi legvadabb pillanataimnak, de épp elég ahhoz, hogy mélységesen rossz irányba indítson.

Amikor Daisy elhívott egy „házibuliba”, úgy képzeltem, néhány ember lóg majd ott, erős koktélokat kevernek, és a tévé körül kucorogva lesik a koncertműsorokat. Nem erre számítottam. Nem arra, hogy egy Upper East Side-on lévő lakásban kötök ki, ahol modellek… férfimodellek hemzsegnek. Egy centit sem tudok megtenni anélkül, hogy valamilyen testrész ne tolakodna bele a magánszférámba. Jobb, ha nem is firtatom, az imént kinek milyen végtagja dörzsölődött a bőrömhöz.

Nemet kellett volna mondanom Daisynek. Sokféle félelem gyötör, amióta Lo elment az elvonóra, de a legnagyobb mind közül az, hogy cserben hagyom. Várni akarok rá, és ha nem vagyok elég erős ahhoz, hogy a kényszeres vágyaimat kordában tartsam, míg visszatér, akkor vége lesz a kapcsolatunknak. Többé nem fog létezni Lily&Lo. Nem lesz többé olyan, hogy mi. Ő meggyógyul, én viszont ott ragadok magányosan ezen a kártékony forgóasztalon.

Ezért meg kell próbálnom. Még akkor is, ha az agyam hátterében folyton nógat egy hang: Hajrá! Újra meg újra emlékeztetem rá magamat, mi vár rám, ha nem tartok ki. Üresség. Magány.

Elveszítem a legjobb barátomat.

Rose szokás szerint igen jólértesült (részletekbe menően tájékozódott a szexfüggőségről – ahogy mellesleg Connor is, de az egy másik történet), és azok alapján, amiket megtudott a témáról, arra buzdít, hogy mindenképp keressek egy jó terapeutát, mielőtt olyan társasági eseményeken vennék részt, ahol kísértés leselkedik rám. Daisynek fogalma sincs a függőségemről – arról, hogy önkéntelenül, folyton-folyvást a szex meg a vonzó férfiak foglalkoztatnak, és szó szerint drogként hat rám, ha végre lefeküdhetek valakivel. Rose az egyetlen a családtagjaim közül, aki ismeri a problémámat, és ha rajtam múlik, ez így is fog maradni.

Mégsem utasítottam el Daisy invitálását. Amikor megpróbálkoztam vele, bevetette a „De sohasem találkozunk egymással!”-varázsigét, hogy bűntudatkeltéssel kényszerítsen térdre. Azzal fejelte meg, hogy szememre vetette, még csak arról sem tudtam, hogy hálaadáskor szakított Joshsal. (Első nagy hiba: ma reggel megkérdeztem tőle, „Na, és Josh hogy van?”, és még büszke is voltam magamra, hogy emlékszem a srác nevére.) Megrótt, amiért egyáltalán „nem vagyok része” az életének. Nemcsak azt kellett megemésztenem, hogy a húgom újra szingli, hanem még a testvéri rosszallás fájdalmas jégviharát is el kellett viselnem. Muszáj volt igent mondanom, hogy jóvá tegyem a vétkeimet. Ez, kérem, a Lily 2.0 verzió – az a lány, aki igyekszik belefolyni a családja életébe.

Ez azt jelenti, hogy minőségi időt töltök Daisyvel. Meg azt, hogy aggódom a húgomért, aki vélhetően újra beleveti magát a randizás forgatagába, ahol már készenlétbe helyezett lasszóval várják a nála idősebb férfimodellek.

Így kerültem ide. És máris nyilvánvaló, hogy mentálisan nem voltam felkészülve erre a bulira. Még ha az alkalomra le is cseréltem a macinacit fekete nadrágra és egy selymes anyagú, kék, rövid ujjú blúzra.

– Annyira örülök, hogy együtt vagyunk! – kapja el a harmadik lelkendezéshullám Daisyt. – Olyan ritkán találkozom veled. – Nagy lendülettel átveti a karját a vállamon, és a spicces emberekre jellemző suta, boldog ölelésbe von. Melléig érő, egyenesre szárított, világos aranybarna hajából néhány tincs a számba lóg.

Amikor elhúzódunk egymástól, ujjaim közé csippentve távolítom el Daisy egyik hajfürtjét, ami szájfénytől ragacsos ajkaimra tapadt.

– Bocsi! – Megpróbálja lebontani rólam a hajzuhatagot, de tele a keze: az egyikben a pohár sör, a másikban, félig elfeledetten, két ujja közt lógó cigaretta. – Kibaszott hosszú már a hajam! – Frusztráltan sóhajt, és továbbra is a tincsekkel küzd. Végül a vállát és a nyakát tekergetve igyekszik a melléről hátralökni a haját, mintha ideggörcsöt kapott volna.

Észrevettem, hogy Daisy többet káromkodik, amikor ingerült. Ami részemről tök oké. De biztosra veszem, ha anyánk ezt egyszer meghallaná, a napi penzumhoz képest plusz háromórányi meditációt kellene beiktatnia, hogy meg tudjon feledkezni a kislánya csúnya beszédéről.

Engem pontosan ezért nem érdekel, hogy a húgom mennyit káromkodik. Úgy vagyok vele, hogy csináljon, amit akar. Daisynek jót tenne, ha a változatosság kedvéért végre Daisy lenne, és ami azt illeti, kifejezetten izgatottam várom, hogy így lássam őt: távol a neurotikus anyai karmoktól.

Megnyugszik, és a vállamra könyökölve megtámaszkodik. Igen, elég alacsony vagyok hozzá, hogy a kartámlája legyek.

– Lil – szólal meg a húgom –, tudom, hogy Lo nincs ma itt, de hidd el, ma este elérem, hogy ne rá gondolj. Nem beszélünk az elvonóról. Nem emlegetjük a képregényeket, meg a többit, semmit, ami rá emlékeztet. Ezekről egy szót sem ejtünk. Egyetlenegyet sem. Ez az este csak rólunk, kettőnkről szól, meg egy csapat jó barátról.

– Arra célzol, hogy egy csapat vonzó emberről, ugye? – helyesbítek, mert szerintem ez a helyes terminológia. Szép emberek vesznek körül, akik a strand homokján futkározhatnának, á la Baywatch, és amerre elhaladnának, mindenhol érzéki gerjedelmet szítanának. Vagy ha végigsétálnának egy kifutón, a közönség valószínűleg inkább az arcukat és a testüket bámulná, ahelyett, hogy milyen ruhát viselnek.

Én legalábbis biztosan.

Ez azt is jelenti vajon egyúttal, hogy én vagyok itt most a legcsúnyább személy? Az egyértelmű, hogy én vagyok a legkevésbé modellszerű lány. Ezt magamban bólintva veszem tudomásul. Jól van. Nekem oké így. Tízes skálán tízes pontszámú illetők vesznek körül, én meg kábé egy hatos vagyok mellettük. Felfogtam.

Daisy kifújja a füstöt a száján, és rám mosolyog.

– Nem mindenki annyira szép itt. Mark például úgy néz ki rossz megvilágításban, mint egy ugróegér. Túl közel ülnek a szemei egymáshoz.

– És szokott kapni felkéréseket?

Daisy fintorogva mosolyog rám.

– Vannak divatmárkák, ahol kifejezetten a furcsa dolgokat keresik. Mit tudom én, a busa szemöldököt, a középen hézagos metszőfogakat, és a többit.

– Húha. – Megpróbálom megkeresni Markot, az ugróegeret, de nem találom.

– Igazából én is örülnék, ha menőbb lenne a karakterprofilom.

Karakterprofil? Mintha a Wizarding Worldben hangzana el egy vagány patrónus szájából. Bár ha engem kellene elemezni, biztosra veszem, hogy a végén valami igazán bénát sütnének rám. Teszem azt, egy mókust.

Megpróbálom megállapítani, a húgomé mi lehet. Jellemző karakterjegy? Végigpásztázom fekete leggingsét, hosszú szürke ingét meg a kekiszínű, katonai stílusú dzsekit. Egy mákszemnyi sminket sem visel, az arcbőre sima és selymes, friss, mint egy őszibarack.

– Nagyon szép bőröd van – jegyzem meg bólogatva, mintha megfejtettem volna a talányt. Remek eredmény. Legszívesebben vállon veregetném magamat.

Daisy szemöldöke felszalad a homloka közepére, és játékosan megbök oldalról a csípőjével.

– Minden modellnek szép a bőre.

– Ah. – Hiába, muszáj bevallanom, hogy gőzöm sincs. – És mi az?

A cigit a szájában tartva összefog egy nagy tincset a hajából, és felém lengeti.

– Ez itt – mormolja, aztán a vállára dobja a haját, és újra az ujjai közé veszi a cigarettát. – A hosszú-hosszú Disney-hercegnő hajam. Az ügynökség így hívja. – Megvonja a vállát. – Még csak nem is túl különleges. Ha a fejébe csap egy parókát, bárkinek lehet olyan haja, mint az enyém.

Szívesen mondanám neki, hogy vágassa le, de az olyan lenne, mintha az orra alá dörgölném, hogy a világon semmit sem tehet. Míg az ügynökség szabja meg, hogy nézzen ki, semmit. Míg anyánk szívrohamot kapna, ha meglátná, semmit.

– Nálam sokkal szebb hajad van – mondom segítőkészen. Az enyém sokszor leginkább egy porban hempergő kutyáéra hasonlít. Vagy egy piszkos mókusra, ha már itt tartunk.

Na persze, lehet, hogy gyakrabban kellenem megmosnom.

– Rose haja a legszebb – állapítja meg Daisy. – Tökéletes a hossza, és hihetetlenül fényes.

– Igaz, de szerintem ő minimum naponta százszor végighúzza a haján a hajkefét. Mint a Kis hercegnőből a gonosz lány.

Daisy ajka rándulva húzódik mosolyra.

– Képes vagy az aljas vetélytárshoz hasonlítani a testvérünket?

– Az ellenfélhez, akinek szép a haja! – védekezek. – Ez ellen nem lenne kifogása. – Legalábbis remélem.

Daisy cigarettája végigég, elnyomja a kandalló párkányán álló kristály hamutartóban. – Örülök, hogy itt vagy!

– Ezt már többször mondtad.

– Mert így van. Mindig annyira elfoglalt szoktál lenni. Szerintem igazából azóta nem beszélgettünk egymással, hogy egyetemre kerültél.

Ettől még rosszabbul érzem magamat. Így, hogy sokkal fiatalabb Poppynál, Rose-nál és nálam, Daisy biztosan sokszor érezte magát magányosnak és kívülállónak. Az sem segített kettőnk viszonyán, hogy függő vagyok, és mindenkit igyekszem kerülni.

– Én is örülök, hogy itt vagyok – felelem széles, őszinte mosollyal. Még ha valószínűleg ez lesz is az első nagy teszt számomra Lo távozása óta, annyit legalább tudok, hogy valamit jól csináltam. Eljöttem ide, hogy együtt töltsem az időt a testvéremmel: ez határozottan haladást jelent. Csak másfélét.

Hirtelen fény villan a húgom szemében.

– Van egy ötletem! – Mielőtt tiltakozni tudnék, kézen fog. Kilépünk az apartmanból, és elindulunk a folyosón. Daisy futva indul a lépcső felé, engem maga mögött rángatva.

Épp csak kezdek hozzászokni ehhez az új, impulzív Daisyhez. Aki, mint Rose tájékoztatott, állítólag nagyjából két éve létezik. Most, miután megszereztük az ingatlant, elhívtuk Daisyt is, hogy segítsen kitalálni a berendezést. Megmutattuk neki a négy hálószobás villát, és amikor meglátta a hátsó kertben a medencét, mintha eszébe sem jutott volna, hogy még tél van. A szája dévaj mosolyra görbült, és azzal a lendülettel kimászott Rose hálószobaablakán át a tetőre, majd három emeletnyi magasságban nekikészült, hogy a vízbe ugorjon.

Nem számítottam rá, hogy igazán meg fogja tenni.

– Ne aggódj! – mondtam Rose-nak. – Valószínűleg csak gyerekes figyelemfelkeltés.

De még végig sem mondtam, Daisy elkezdett fehérneműre vetkőzni, aztán nekifutott, és nagy csobbanással a medencében landolt. Amikor felbukkant a víz alól, az arcán a legszélesebb, legbolondosabb Daisy-vigyor ült. Rose olyan arcot vágott, mint aki meg tudná ölni mérgében. Ami engem illet, az állam leesett, és úgy maradt.

Főleg azt látva, hogy a hátára fekszik a víz színén, és szinte meg sem borzong.

Rose mesélte, hogy amikor anyánk nem látja, Daisy hajlamos nagy őrültségekre. De nem az „italba fojtom a bánatom és szippantok egy csík kokót” típusú lázadást kell elképzelni. Egyszerűen olyan dolgokat tesz, amelyekről tudja, hogy anyánk helytelenítené, és valószínűleg azért, mert tudja, hogy mi sokkal megbocsátóbbak vagyunk. Amikor Rose látta, hogy Daisy egy karcolás nélkül megúszta a kalandot, egyszerűen lehülyézte, aztán nem is említette többé a dolgot. Anyánk minimum egy órán át prédikált volna neki, külön kitérve rá, hogyan vághatta volna telibe a húgunk modellkarrierjét egy esetleges sérülés.

Szerintem Daisy mindennél jobban vágyik arra, hogy szabad lehessen.

Gondolhatnám úgy, hogy szerencsés voltam, amiért elmenekülhettem anyám szigorú, vizslató szeme elől. De könnyen lehet, hogy tévedek. Nem váltam kifejezetten tökéletessé. Sőt, akár úgy is fogalmazhatnánk, hogy durván elcseszett alak lett belőlem.

Felkaptatunk a felső emeletre, Daisy lenyom egy kilincset, és a csípős hideg megborzongatja meztelen bőrömet.
A tetőn vagyunk. A húgom felcipelt a tetőre.

– Ugye, most nem ugrani készülsz? – kérdezem elszörnyedve. – Szerintem itt nincs alattunk medence, amibe belecsobbanhatnál.

– Jaj, dehogy! – horkantja ingerülten. Elereszti a kezemet, és leteszi a sörét a kaviccsal beszórt talajra. – Láttad, micsoda kilátás nyílik innen?

A várost a felhőkarcolók fénye árasztja el, egyik-másik épület tetejéről tűzijátékot indítanak, színes villámok sercegnek az égen az ünnep tiszteletére. Odalentről harsány dudálás hangja hallatszik, ami mellesleg eléggé aláássa az este magasztos hangulatát.

Daisy kitárja a két karját, és mélyet lélegez. Aztán torkaszakadtából felvisít.

– BOLDOG ÚJ ÉVET, NEW YORK! – Csak fél tizenegy van, fut át az agyamon, ami gyakorlatilag még szilveszter. Felém fordul. – Te is kiabálj, Lil!

Megdörzsölöm a felforrósodott bőrt a tarkómon. Ideges vagyok. Talán a szexmegvonás miatt. Vagy úgy is nézhetjük, hogy kizárólag a szex tudna helyre tenni. Ami azt jelenti, hogy… most akkor a szex az ok vagy a megoldás? Már magam sem tudom. – Én nem vagyok sivalkodós alkat. – Lo azonnal megcáfolná. Érzem, hogy az arcom is lángba borul.

Daisy felém fordul.

– Gyerünk, Lil, jobban fogod érezni magad utána!

Erősen kétlem.

– Tudod, úgy kell, hogy nagyra nyitod a szádat! – cukkol. – Gyerünk, nővérkém!

Vajon én vagyok az egyetlen, akinek feltűnt, hogy ez borzasztó obszcénül hangzik? A vállam fölött hátrasandítok. Egyedül vagyunk.

– Sikíts velem! – Daisy lábujjhegyre állva nekikészül, hogy belekezdjen a mondatba, „Boldog…”, de látva, hogy nem osztozom az ünnep iránti lelkesedésében, néma marad. – Lazíts már egy kicsit, Lily! Eddig Rose volt a karót nyelt. – Megfogja a kezemet. – Hajrá! – És közelebb vezet a tető pereméhez.

Vetek egy pillantást a mélybe. Ó, atyám. Marhára magasan vagyunk.

– Van egy kis tériszonyom – hátrálok egy lépést.

– Mióta? – bizalmatlankodik a húgom.

– Azóta, hogy hétéves koromban Harry Cheesewater lelökött a mászókáról.

– Ó, erre a sztorira emlékszem, még a karod is eltört, igaz? – mosolyog rám Daisy. – Viszont nem Chesswaternek hívták a gyereket?

– Lo találta ki a gúnynevet. – Régi szép idők. Sajtlé Harry, akinek az agyában olyan folyadék lötyög, mint amilyenben a mozzarella úszik.

Daisy töri egy kicsit a fejét, aztán csettint egyet a két ujjával.

– Megvan, erre is emlékszem! Meg arra, hogy Lo bosszúból petárdát tett a hátizsákjába. – Ábrándossá válik a mosolya. – Bárcsak nekem is lenne egy ilyen barátom. –Megvonja a vállát, mintha már túlkoros lenne ehhez, pedig nem igaz, hiszen még rémisztően fiatal. Még bőven van rá ideje, hogy valakivel hasonlóan közel kerüljenek egymáshoz, mint mi Lorennel, bár azt is meg kell hagyni, hogy anyánk azzal, hogy folyton ide-oda rángatja, eléggé megnehezíti Daisy számára, hogy időt szánhasson a barátaira. Neki valószínűleg sokkal kevesebb alkalma van erre, mint nekünk, a nővéreinek volt. – Jól van, de elég is Lorenből mára. Arról volt szó, hogy ma tilos szóba hozni, vagy elfelejtetted?

– El – motyogom. A legtöbb gyerekkori sztorimban Lo is szerepel. Fél kezemen meg tudom számolni azokat az alkalmakat, amikor történt valami, de ő nem volt jelen. A családi kirándulásokra velünk jött. A találkozókon ő is ott volt.
A Calloway-házban tartott vendégségeken szintén. A szüleim akár örökbe is fogadhatták volna. Nem túlzás, a nagyanyám néha csak úgy, ötletszerűen süt neki egy gyümölcstortát, ami Lo kedvence, és futárral elküldi neki. A srácnak valamiképpen sikerült elbűvölnie a nagyit. Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy talán megmasszírozta a talpát vagy hasonló rémséget tett.

Megborzongok. Uh.

– Játsszunk valamit! – javasolja Daisy. Nem tetszik ez a komisz kis mosoly. – Kérdéseket teszünk fel egymásnak, és ha a másik helytelenül felel rá, mindig teszünk egy lépést a perem felé.

– Uhh… ez nem tűnik annyira jó bulinak. – A sorsomat a húgom kezébe tenném, aki vagy tud válaszolni a kérdéseimre, vagy sem.

– Ez egy bizalmi játék – magyarázza csillogó szemmel. – Emellett szeretnélek jobban megismerni. Ez akkora baj, szerinted? – Na, remek. Ezek után már nem mondhatok nemet.

A húgom vizsgáztatni akar, ha nem tévedek.

– Jól van. – A megoldás: habkönnyű kérdéseket teszek fel neki, amelyekre biztosan tudja a választ, és akkor nem kell attól tartanom, hogy a szívem kiugrik a mellkasomból.

Daisy vezényel, hová álljunk: a pont aligha eshet másfél méternél távolabb a peremtől. Basszus… Ez tényleg nem lesz jó buli. – Mikor van a szülinapom?

Mintha hirtelen meggyulladt volna a két karom. Ezt tudom. Tudom, hogy tudom!

– Február… – Gondolkozz, Lily! Használd azokat az agysejteket! – …huszadika.

Az ajka mosolyra görbül.

– Jól van, te jössz!

– És az enyém?

– Augusztus elsején. – Meg sem kell várnia, hogy helyeseljek. Tényleg tudta. – Hány komoly barátom volt már?

– Definiáld! Mit jelent a komoly? – Erre nem tudom a választ. Gőzöm sincs. Azt sem tudtam, hogy elkezdett fiúkkal járni, míg a jótékonysági gála előtti bevásárlás közben el nem hangzott Josh neve.

– Azt, hogy hazavittem az illetőt, bemutatni anyának meg apának.

– Egy. – Bólintok is hozzá egyet, nyomatékul, hátha határozottabbnak látszom.

– Kettő! Nem emlékszel Patrickre?

Gondterhelt arccal vakarászom a karomat.

– Milyen Patrickre?

– Vörös hajú, sovány. Elég éretlen. Mindig a fenekemet csipkedte, ezért elég gyorsan szakítottam vele. Tizennégy voltam. – A szabály szerint tesz egy lépést a perem felé, mert nyilvánvalóan én vagyok a világ legrémesebb nővére.

Nagyot sóhajtok. Én jövök.

– Uh… – Nagy erőkkel kutatok egy jó kérdés után, de valamiképpen mindegyikben szerepel Lo. Végül félmegoldáshoz folyamodom. – Milyen szerepet játszottam az Óz, a nagy varázslóban? – Alsósok voltunk, és Lo addig könyörgött az apjának, míg kikérőt írt neki, ezért nem kellett eljátszania a Bádogembert. Nagyon megkönnyebbült, amiért nem kellett velünk próbálnia. Míg mi igyekeztünk a korunknak megfelelő, egyszerű sorokat memorizálni, ő a terem hátsó részében aludt nyitott szájjal.

Hiányzik.

– Fa voltál – feleli bólogatva Daisy. – Rose mesélte, olyan erősen hozzávágtál Dorothyhoz egy almát, hogy monoklija lett.

Harciasan felé bökök az ujjammal.

– Egyszerű baleset volt, semmi monokli. Ne higgy el minden hazugságot, amit Rose terjeszt…

Fogadjunk, hogy azért találta ki az egészet, hogy alkalomadtán felhasználhassa ellenem.

Daisy mosolyogni próbál, de nem túl meggyőző. Látom rajta, hogy a Rose-zal való kapcsolatom feldúlja, inkább hagyom, hogy a mondat vége elhaljon.

– Mi akarok lenni, ha felnövök? – kérdi Daisy.

Ezt illene tudnom. Vagy nem? Mindenesetre fogalmam sincs róla.

– Űrhajós! – bököm ki.

– Szép próbálkozás volt – tesz egy lépést előre. – Még nem tudom igazán.

– Ez beugratós kérdés volt! – meredek rá. – Igazságtalanság!

Daisy megvonja a vállát.

– Örülnél, ha neked jutott volna először eszedbe?

Megállapítom a saját távolságomat a peremtől, aztán az övét. Még két lépés, és odaér.

– Nem. – Madarat lehetne fogatni velem, ha arra gondolok, hogy a húgom ilyen jól tud válaszolni, de gyötör a bűntudat, hogy én ellenben halálbénán nyomom. Szerintem tudta, hogy én leszek a gyenge láncszem.

Talán ő akarna veszíteni. A játék keretében leugrani. Jézusom, remélem, nem erről van szó. De a szívem azonnal elszorul a gondolatra, mert minden körnél egyre valószínűbbnek látszik.

– Mi a második keresztnevem? – próbálkozom egy szuperkönnyű kérdéssel.

– Martha – nevet fel. – Lily Martha Calloway. Elég nagy szívás, ha az ember a nagyanyja után kapja a nevét, nem?

– Te csak maradj csöndben, Petunia! – Szegény a nyakába kapott egy második virágnevet.

– Tudod, mit kérdeznek tőlem mindig a fiúk?

– Mit?

– Letépték már a virágodat?

Igen, ezt már hallottam.

Röviden a szemembe mélyeszti a tekintetét.

– És igen?

A tarkómon jeges hidegség ömlik el.

– Ez a következő kérdés?

Daisy bólint.

– Még szűz vagy – mondom neki tétován. Így van, hát nem? Amikor legutóbb szóba került a téma, a családi jachton játszottunk kérdés-feleletet, és róla meg Rose-ról az derült ki, hogy még tartogatják a szeplőtelenségüket.

Daisy tesz egy lépést előre, a csizmája orra a peremre ér.

Miiiii?...

– Hazudsz! – meredek a húgomra csészealj méretű szemekkel. Mikor veszíthette el? És kivel??

Megrázza a fejét, a hajába kap a szél. Néhány tincset a füle mögé tuszkol.

– Joshsal?

– Nem – feleli könnyedén, mintha nem lenne nagy ügy. Nekem tényleg nem volt az. Ami azt illeti, igyekszem eltüntetni a fejemből is az első alkalom emlékét. Kínos volt, és egy kicsit fájt. Akárhányszor erre gondolok, égni kezd az arcom, így hát inkább eltemettem mélyre, az agyam legmélyebb bugyrába.

– Kivel? Mikor? És jól vagy?

– Néhány hónapja. Nem is tudom… a lányok az osztályból folyton a szexről beszéltek, hogy ők már csinálták, meg a többi. És egyszerűen én is kíváncsi lettem, milyen lehet. Megjárta, azt hiszem. De határozottan nem akkora móka, mint ez most! – rebegteti meg felém játékosan a szempilláját.

– De kivel…? – A szemem kiugrani készül a koponyámból. Add, uram, hogy Daisy ne legyen olyan, mint én! Egyszerűen képtelen vagyok másra gondolni.

– Egy modell sráccal. Volt egy közös fotózásunk, és már visszaköltözött Svédországba, szóval ne aggódj, nem fogsz itt összefutni vele.

Egyetlen este alatt milyen sokat megtudtam a testvéremről. Nem könnyű mindezt megemészteni. Úgy érzem magamat, mintha túlságosan bekajáltam volna a Five Guys Burgersben, és most rám tört volna a hányinger.

– Mennyi idős? – Csak ki ne derüljön, egy felnőtt férfi megrontotta! Fogalmam sincs, egy ilyen titkot hogyan tudnék magamban tartani.

– Tizenhét.

Ellazulok.

– Rose tud róla?

Daisy a fejét rázza.

– Nem, még senkinek sem meséltem el, hogy elvesztettem. Te vagy az első. De nem árulod el senkinek, ugye? Anya megölne.

– Nem, de… ha belekezdesz a szexbe, körültekintőnek kell lenned.

– Tudom. – Bólogat. – Lily… el tudnál kísérni a klinikára? Azt hiszem, szeretnék fogamzásgátlót szedni.

– Persze, elviszlek. – Egy újabb titok, amit meg kell őriznem a családom elől, de erre szívesen vállalkozom. A nem tervezett terhességet meg kell akadályozni, és a lányoknak nem szabad szégyellniük, hogy tablettát szednek. – Csak annyit ígérj meg, hogy nem őrülsz meg, és állsz neki fűvel-fával lefeküdni, jó? – Mert én megtettem, és most nézzék meg, hová jutottam.

– Eh, nem tennék ilyesmit! – fintorog, és azonnal elszorul a szívem. Ezért nem beszélhetek a függőségemről senkinek a családomból. Rose-nak igaza volt. Egyszerűen nem értenék meg.

– Egyetemre fogok menni? – tesz fel hirtelen Daisy egy újabb kérdést a játékunkban. Nekem már az sem világos, melyikünkön van a sor.

– Nem tudom megjósolni a jövőt.

– Szeretnék egyetemre menni?

– Ez… ez egy nagyon jó kérdés… amire nem tudok válaszolni. Te tudsz?

– Nem – rázza meg a fejét. – Még nem. De arra már nagyon is készen állok, hogy tizennyolc évesen úgy készítsek fotósorozatokat, hogy anya nem kísér el mindenhová. Hogy egyedül utazhassak Franciaországba, és anélkül nézhessem meg Párizst, hogy anya minden pillanatot megtervez. Idén még azt sem engedte meg, hogy a Louvre-t megnézzem.

– Szívás.

Daisy bólint.

– Hát, nagy oboa, az biztos. – Kilép a cementtel borított peremre. A szívem a torkomba ugrik.

– Jól van, vége a játéknak! – vetem a kezemet az égre. – Menjünk vissza.

Daisy szélesen rám vigyorog, és kiáll arra a rohadt peremre, huszonegy emeletnyi magasságban. Kihúzza magát, és kitárja a két karját.

– ARANYTESTŰ ISTEN VAGYOK!

Ó, jézusom… Nem enyhíti a pánikomat, ha a húgom a Majdnem híresből idézget!

Teljes tüdejéből visítani kezd, ami hangos nevetésbe megy át.

Ez a tesós ismerkedős játék egy kicsit túl messzire ment.

– Jól van, vége a bulinak. Nyertél, Daisy! Mindjárt kitör rajtam a bárányhimlő! – Vagy valami egyéb, hasonló kiütés. Járkálni kezdek, de félek közelebb lépni hozzá, és lerángatni onnan. Mi lesz, ha elvétek valamit, és hátraesik, mint a filmekben? Az emberek sokszor így halnak meg.

Daisy lépkedni kezd a peremen, mintha kötéltáncos volna.

– Nem is túl ijesztő ám! Őszintén, tudod, milyen? – Felnevet, a mosoly az arcán ragad. – Mintha a világ a lábam előtt heverne, érted?

Többször megrázom a fejemet, olyan lendülettel, hogy megfájdul a nyakam.

– Nem, nem! Fogalmam sincs, miről beszélsz! A fejedre ejtettek? – Eléggé gyanúsnak látszik e pillanatban.

És ekkor leugrik.

A tető belső, kavicsos talajára.

Kifújom a levegőt. Kézbe veszi a műanyag poharát, és fél karjával átöleli a vállamat.

– Előfordulhat, hogy valamelyik dadus elejtett, ja. Ez megmagyarázhatja, miért nem vagyok olyan okos, mint Rose.

– Senki sem olyan okos, mint Rose. – Az egy kivétel talán Connor Cobalt.

– Igaz – nevet rám, és a feljáró ajtaja felé fordul. – Na, lássuk, találunk-e neked egy jó srácot.

Hát, az nagyon nem jönne most jól.

* * *

Daisy megpróbál egy rémisztően vonzó, szőke modell társaságában hagyni. Nem is értem: komolyan létezik ilyen arc Photoshop nélkül? Tökéletes csontszerkezet, a leggyönyörűbb kék szempár, amit valaha láttam. Atyaisten, bajban vagyok!

– Megyek, szerzek magamnak egy kis puncsot. Ti addig beszélgessetek – utasít minket Daisy, és sarkon fordul. Utánakapok, hogy a könyökénél fogva visszatartsam, mielőtt még eltűnik nekem.

– Daisy… – Megölöm a húgomat!

Mielőtt újra hátat fordít, képes hangtalanul odasúgni, Elegyedj!, és még vigyorog is hozzá.

Visszafordulok a srác felé. Fölém magasodik, és kortyol egyet a műanyag pohárból. A fülemhez hajol, a keze a derekamra siklik. Onnan lejjebb. Nyelek egy nagyot.

– Olyan vagy, mint egy kis rejtőzködő ékkő – jegyzi meg halk nevetéssel. Úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy az intenzív szempár hogyan kezdi feltérképezni a testemet, olyan helyeken keltve forróságot, amelyeknek nem volna szabad feltüzesedniük, kizárólag Loren Hale hatására.

Olyan lendülettel söpröm le magamról a kezét, mintha egy raj kellemetlen rovart kergetnék el, aztán kivehetetlen szavakat nyökögök. A mondatomat valószínűleg ugyanúgy lehet Elugrok pisilniként értelmezni, mint úgy, hogy teszem azt, Én vagyok a kis Lily. Mindenesetre elhátrálok mellőle, és magam mögött hagyom a táncparketten vonagló modelltestek tömkelegét. Találok egy biztos pontot, leülök az egész falat betöltő ablak előtt álló kanapéra, és lebámulok a kivilágított, ünnepi fényekbe öltözött városra, amelynek utcáin taxik és gyalogosok nyüzsögnek.

Daisy mély beszélgetésbe merült egy sráccal, akit nagyjából vele egykorúnak saccolok, bár ebben a társaságban ezt elég nehéz meghatározni. Fekete haja van, európainak ható arcvonásai, és olyan sovány, hogy akár egy indie rockbanda frontembere is lehetne. A húgom egyelőre nem vette észre, hogy faképnél hagytam a fogdosós haverját.

Mellettem egy félig öntudatlan, bedrogozott fiú hever a mennyezetre meredve. Követem a tekintetét, de előttem láthatatlan marad, amit ő olyan marhára érdekesnek talál, én csak a fehérre meszelt plafont látom.

Inkább a fal mellett álló tölgyfa asztalt veszem szemügyre, amelyen olcsó italok széles választéka kelleti magát. Az emberek körbeállják, töltögetik a poharukat, és tudat alatt Lorent keresem. Talán a göndör, barna hajú csaj mögött bújik meg? Miután a lány jégkockákat dob az italába, és eltűnik a konyha irányában, mintha ott látnám meg Lót.

A bézsre festett falnak dől, egy Reidel poharat szorongat, benne borostyánszínű folyadékkal.

Látom éles vonallal rajzolt arccsontját, olvasom az arckifejezését, amely váltakozva tükröz hol enyhe ingerültséget, hol jókedvet. Kortyol egy kicsit, és a szemembe néz. Tudja, hogy figyelem – mintha lenne egy közös titkunk, amiről csak mi ketten tudunk ebben az emberekkel telezsúfolt helyiségben. A szája sarka felfelé görbül, húz egy nagyobbat az italból. A kanapéhoz szegezve bámulom.

Lejjebb ereszti a poharát, a fejét a falnak támasztja, az álla egy kicsit feljebb emelkedik. Felém néz. Én is rámeredek.
A mellkasomba héliumot eresztettek.

Akarom Lorent.

Azt akarom, hogy velem legyen.

Hogy öleljen át. Hogy a két karomat a teste köré fonhassam. Suttogja a fülembe, hogy minden rendben lesz. Hogy egymásért jobb emberré válunk. De vajon úgy lesz-e? Akkor is szeretni fogjuk egymást, ha ő józan lesz, és én meg tovább gázolok az engem kínzó gondok latyakjában? Bele fog illeni az életembe úgy is, ha én küszködöm a függőségemmel, míg ő egészséges, és megoldja a problémáit?

Azt akarom, hogy beleilljen. És kapaszkodom a reménybe, hogy ha visszatér, továbbra is akarni fog engem.

Pislogok egyet. Eltűnt. Ki tudja, hová. Senki sem árulja el, melyik klinikára ment, ezért nem maradt számomra más, mint ezek a lehangoló képzelgések, meg a vágyakozás, hogy visszatérjen. Ryke-ból sikerült néhány választ kicsikarnom a kérdéseimre. Állítólag az első hónapban Loren kifelé senkivel sem kommunikálhat. Azt nem tudtam eldönteni, hogy ez a senki nem csak én vagyok-e, de volt egy olyan érzésem, hogy Ryke felvette vele a kapcsolatot, miután elkísérte arra a helyre.

Ezért elképzelhető, hogy én vagyok az egyetlen, akit határozottan el kell távolítani Lo életéből, mint egy zsák szennyest.

Mégis alig várom, hogy végre február legyen. Akkor visszakapja a jogot, hogy e-mailt írhasson. Aztán eljön a március, amikor már telefonálnia is szabad. Ha valahogy túlélem a januárt, onnantól már minden rendben lesz. Vagy legalábbis ezt ismételgetve tartom magamban a lelket.

Rezeg a telefonom, előhalászom a zsebemből. A csuklóm belsejével megtörlöm a szememet, hogy el tudjam olvasni az üzenetet.

A tárcámat nálad felejtettem. Kinyitnád a kaput? – Ryke

Dermedten olvasom el a néhány szót újra meg újra. Kinyitni a kaput. Nyilvánvalóan arra a házra utal, amelynek kerítése mögött tartózkodnom kellene – amit Rose vásárolt egy elszigetelt helyen. Meg lehet vajon oldani, hogy Ryke ne lássa, hogy láttam ezt?

Lily, tudom, hogy ott vagy! – Ryke

Mi van? Hogyhogy?

Nem tartalak fel, ígérem. Csak engedj be! Már a Time Square-en kellene lennem. – Ryke

Az ujjam a készülék fölött köröz. Ha nem válaszolok, úgy tehetek, mintha meg sem kaptam volna az üzenetet. Egyszerű! Aztán holnap hazudhatom azt, hogy elhagytam a telefonomat. Az is jobb, mint Ryke-kal megküzdeni.

Az iPhone-on látszik ám, mikor olvasod az üzeneteimet, szóval törődj bele, és nyisd ki a kaput! – Ryke

Uhh…

A telefon váratlanul megcsörren a kezemben, egész testemben összerándulok. RYKE MEADOWS, áll a hívónál.

Bajban vagyok! Ryke-kal még nem szilárdítottuk meg a „telefonon beszélgetünk”-típusú kapcsolatot. A legutóbbi időkig szigorúan a szöveges üzenetekre szorítkoztunk. Oké, ő Lo féltestvére, de mégis épp csak egy-két hónapja kerültünk vele kapcsolatba. És bár Lo talán megbocsátja Ryke korábbi vétkeit – például azt, hogy hét éven át képes volt úgy élni, hogy tudott a testvéréről, de a kisujját sem mozdította (még annyira sem, hogy odaköszönt volna neki) – én inkább tartom a két lépés távolságot vele. Ennek semmi köze a férfiszerveihez vagy úgy általában véve a szexhez, annál inkább ahhoz, hogy elég sok bosszantó tulajdonsága van. Például bármikor lelkesen beleüti az orrát mások dolgába. Bármikor eljátssza az alfahímet, még ha a helyzet nem is kiált alfahím után.

Az ujjam továbbra is tétován köröz a nagy zöld gomb fölött, aztán kapkodva döntök, és elindulok a terasz felé, ahol kevésbé hallatszik a zene meg a hangos beszélgetés. Ám odakint, az utcákon, ahol az ünneplők gyülekeznek, az ott folyó vad mulatság zaja helyettesíti a basszus ütemes dobbanásait. A telefon dühösen vibrál a kezemben. Fogadom a hívást, és gyorsan a fülemre nyomom a készüléket, hadd beszéljen először Ryke. A legkevésbé sem vágyom rá, hogy én kezdjem el ezt a beszélgetést.

– Nyisd már ki azt a kurva kaput! – csattan fel Ryke.

– Nem tudom.

– Hogy érted ezt, hogy nem tudod? Emeld fel a segged az ágyról, és gyere le! – Hallom, hogy rángatja a vaskaput, mintha puszta testi erejével akarná kinyitni.

– Megpróbálsz betörni hozzánk?

– Elhiheted, hogy már fontolóra vettem – sóhajt Ryke bosszúsan. – Hét napja ment el, nem öt rohadt éve. Szánalmasan viselkedsz.

Bosszúsan grimaszolok. Hát ezért nem kedvelem Ryke-ot. Nyers őszintesége néha kifejezetten durva. Új szintre emeli a „szeretettel és szigorral” fogalmát.

– Ezt én is tudom. És közlöm veled, hogy a negyedik napon átöltöztem melegítőből normális ruhába, az ötödiken pedig megmostam a hajamat is. – Nem vagyok szánalmas. Megpróbálok élni, miközben a legjobb barátom távol van. Nem könnyű. Az egyetlen okot, amiért eddig érdemes volt reggelente felkelnem, és mosolyt varázsolnom az arcomra, elvették tőlem.

– Gratulálok! És most nyisd ki ezt a kurva kaput!

Ebben a pillanatban a szerencsém úgy dönt, a klotyóban landol. „BOLDOG ÚJ ÉVET, SEGGFEJEK!”, ordítja egy fickó vagy öt emelettel lejjebb. Száz százalékig biztosra veszem, hogy Ryke is hallotta a vonal végén a részeg kiáltást.

– Mielőtt bármit mondanál – jegyzem meg sietősen, érzékelve Ryke egyre erősebben fortyogó dühét a túlvégen –, Daisy könyörgött, hogy jöjjek el vele ebbe a buliba. Nagy, bánatos, zöld bociszemeket meresztett rám. Te még sosem szembesültél Daisy könyörgő bociszemével, ezért nem ítélkezhetsz. És azt gondoltam, végül is, nem lesz az akkora durranás. A húgom tizenöt éves. Valami tinilányos pizsamaparti lesz a városban. Nem olyasmi, ami miatt aggódni kellene. – Ostobán a mellkasomra bökök, pedig Ryke nincs jelen, hogy láthatná. – Nem az én hibám, hogy a kishúgom nála kétszer idősebb emberekkel barátkozik. Egészen ma estig azt sem tudtam, hogy ivott már alkoholt, eltekintve néhány kortytól, amivel megszánták a családi eseményeken. Szóval mindez nem az én hibám. Hallod, Ryke? Nem. Az. Én. Hibám. – A kifakadást súlyos sóhajjal zárom le.

Rövid hallgatás után annyit kérdez:

– Hol a picsában vagy?

– Valószínűleg hazamegyek, miután a kristálygömb leereszkedik. – Jobb, ha kitérek a válasz elől, nehogy eszébe jusson, hogy megkeres.

– Bízol magadban?

Elnémulok, és a szép testfelépítésű modellre meredek, aki áthajol a korláton, hogy felkeltse egy lány figyelmét, aki az utcán áll.

A srácon nincs ing.

És jól néz ki. De gyanítom, ez magától értetődik, tekintve, mi a munkája.

Hogy bízom-e magamban? Nem teljesen. De nem élhetek ezentúl remeteként, az ágyamban nyüszítve, mint egy haldokló hiéna. Bátornak kell lennem. Meg kell próbálnom normális életet élni. Még akkor is, ha az agyam azt sikoltozza: Francokat!

Ryke válasznak veszi a hallgatásomat.

– Ha nem tudsz erre igennel felelni, akkor nem kellene buliznod. Keresd meg Daisyt, és várj meg, míg odaérek.

Micsoda? Nem, nem, nem!

– Nem kell, hogy a bébiszitterem legyél, Ryke.

Hangosan fújtatva ereszti ki a levegőt.

– Figyelj, megígértem Lorennek, hogy vigyázok rád, le ne vesd magad valami hülye szikláról, miután elmegy. Ha neki segít, hogy segítek neked, bármit megteszek az ügy érdekében. Találkozunk! – Leteszi, és most döbbenek rá, hogy nem is mondtam meg neki a címet, hol vagyok. Lehet, hogy csak blöfföl, így próbál minél több félelmet belém csöpögtetni, nehogy kedvem támadjon valami elhamarkodott hülyeségre. Például lefeküdni egy modellsráccal. Vagy megcsókolni valakit, csak úgy. Megriadok, ha csak rágondolok, hogy van az agyamnak egy szelete, amely azt sugdossa, hajrá – csalogat, hogy feledkezzem el életem szerelméről egy kurta, rémisztő pillanatra. És amint vége lesz, olyan mély szégyen és undor önt el, hogy fogalmam sincs, hogyan tudok majd kimászni belőle.

Mélyet lélegzek, és megrázogatom remegő kezemet. Visszaslattyogok a lakásba, és megpillantom Daisyt az ezüstszínű hűtő mellett, amelyre szemkápráztatóan sok, betű alakú hűtőmágnest rögzítettek. Valaki kirakta belőle középen az élvezz rám szavakat. Elmés.

Daisy piros műanyag pohara tele van punccsal, abból kortyolgat, és egy magas olasz modellfiúval beszélget, akinek csokoládébarna haja van és szédítően ragyogó mosolya. Amikor a közelükbe érek, gyorsan elköszön, és tétova mozdulattal forgatja a telefonját.

– Mi az? – kérdezem.

– Nagyon fura dolog történt. Nem is tudom… – Ismét kortyol egyet a puncsból, és megnyalja az ajkát. – Ryke küldött egy üzenetet.

Ó, basszus.

– Mármint eddig azt hittem, tudomást sem vesz a létezésemről.

Amennyire vissza tudok emlékezni, Ryke egyetlenegyszer találkozott Daisyvel a villanovai házunkban, Philly luxus külvárosában, az is inkább csak odaintegetés volt a távolból, mint valódi összeismerkedés. – Mit akart?

– Azt kérdezte, hol bulizok. Megadtam neki a címet.
– Megvonja a vállát. – Szerinted tetszem neki esetleg?

– …Nem tudom, Dais. Huszonkét éves, szerintem nem olyan srác, aki tizenöt éves csajokra mozdul rá. – Mivel azokat a pasikat hívják perverzeknek.

Daisy szája sarka lehangoltan biggyed lefelé.

– Hát, igen, én is ezt hiszem. De mégis, miért érdekli, hol vagyok? Mármint csak arra gondolok, Lily, hogy idősebbnek nézek ki a koromnál. És saját keresetem van…

– Akkor is csak tizenöt éves vagy – vetem ellene. – Ő meg akkor is huszonkettő. – Ezt a gondolatsort csírájában el kell fojtani, még mielőtt Ryke megérkezik. A húgom nem gondolhatja azt, hogy bármiféle esélye lehet Ryke-nál. Nem, nem, nem! Viszketni kezd a nyakam. Lehet, hogy tényleg bárányhimlős vagyok.

– Ez olyan rohadtul frusztráló – nyög elcsigázottan. – Nagyon sokszor idősebbnek érzem magamat, mint amennyi vagyok. Vannak, akik úgy kezelnek, mint a huszonéveseket, aztán elmegyek suliba, és megint akár csecsemő is lehetnék. Megkapom a tiszteletet, aztán hirtelen megint megfosztanak tőle. Újra és újra és újra! – Egyetlen kortyra felhörpinti a maradék italát.

– Sajnállak… – Fogalmam sincs, mit mondhatnék neki, amitől jobban érezné magát. – Lassan már úgyis tizenhat vagy, akkor már csak két évet kell kihúznod valahogyan. – Megrázogatom a két kezemet, mint egy béna pomponlány.

A húgom lagymatag nevetéssel jutalmazza a produkciót.

– Hát ez nagyon gagyi volt.

– Mégis nevettél rajta – rántom meg a vállamat.

– Igaz – bólint.

– Egyáltalán honnan tudta Ryke a számodat?

– Én nem adtam meg neki, az tuti. Talán felhívta Rose-t, és elkérte tőle. – Rövid szünet után hozzáteszi: – És… szerinted miért akar idejönni?

Megfeszülnek az izmaim, hangosan sóhajtva szívom be a levegőt.

– Ki tudja – hazudom.

– Na, majd kiderül, gondolom. – Daisy kiürült pohara alját fürkészi. – Kerítek magamnak még egy pohárral. Addig van kedved Brett-tel beszélgetni? – biccent a riasztóan szép vonású, szőke Brett felé, akit az imént sikerült faképnél hagynom.

– Így akarsz megszabadulni tőlem? – viccelek. – Nem vagyok elég szórakoztató?

– Csak nem akartam, hogy magányosan búsulj itt. Végül is, én hívtalak el. És beletelhet egy kis időbe, mire végzek a puncsostálnál. – A fejével az asztalon álló méretes, piros folyadékkal és ananászdarabkákkal teli tál felé bök. – Ott van Jack, látod? – Most pillantom meg az iménti, sötét hajú, európainak tűnő fickót az asztal mellett.

– Mi van vele?

– Nagy dumagép. Nem könnyen lehet megszabadulni tőle, és mindig rám tör a bűntudat, amikor megpróbálkozom vele. Beletelhet tíz percbe is.

– Odamehetnék, hogy megmentselek – javaslom.

Daisy megrázza a fejét, és egy hajtincset a füle mögé simít.

– Nem, nem kell. Elintézem. Szórakozz. Elegyedj az emberekkel – ismétli. Mintha ez lenne a megoldás. Pedig dehogy.

Amint eltűnik, a tenyerem izzadni kezd, és az idegeim vitustáncot járnak. Iszonyúan szeretnék Daisy után menni, de lényegében arra kért, Ne kövess, Lily! Nem igaz? Nyelek néhányat, enyhítendő a nyugtalanságomat, és véletlenül összeakad a tekintetünk egy sötét bőrű modellel. A bicepsze látványosan duzzad, ahogy két tenyerével megtámaszkodik az italos asztalon.

Az önuralmamat vesztve rágni kezdem a körmömet. Lehet, hogy érdemes lenne valahogy lenyugtatnom végre magamat. Eltűnni innen, és tenni, amit szoktam. Keríteni valakit… esetleg Brett-tet…

Nem!

A testemben zsibongani kezdenek az ismerős vágyak, amelyek létezéséről hét teljes napja igyekeztem tudomást sem venni. Az egyetlen dolog, ami enyhítheti az idegességemet, a félelmet, meg mindazt, ami még ott kavarog kábult fejemben, a szex.

A szex a megoldás.

De ahelyett, hogy egy modellsrácra vetném rá magamat, a fürdőszobára koncentrálok. Ha oda kimégy, jobban leszel, ismételgetem magamban. Újra meg újra. Nincs szükségem pasira. Képes vagyok megoldani egyedül is.

Elindulok a fürdőszoba felé, ahová rövid folyosó vezet. Kicsit várakoznom kell, mert néhány emberből álló sor áll előtte, aztán végre magamra zárom az ajtót, és leereszkedem a vécéülőkére. Megpróbálom emlékeztetni magamat rá, hogy ezt a rituálét már ennél sokkal rémesebb helyeken is elvégeztem. Kígyózó mozdulattal lerángatom magamról a nadrágomat meg a bugyimat, egészen a bokámig.

Sóhajtok, ellazulok, és az ujjammal megkeresem a lüktető pontot. Lehunyom a szememet, segítségül hívom a képzeletemet, és elrepülök erről a buliról egy sokkal fülledtebb helyre.

Lorent képzelem oda. Egy nem túl régi emléket hívok elő, amikor valóban együtt voltunk.

A fények elhalványodtak; vége volt a filmelőzeteseknek, az eleje főcím futott a vásznon. Igyekeztem, hogy a sötétben ne Lo súlyos lélegzetvételére koncentráljak, meg arra, ahogy a karja és a lába szilárdan az enyémnek nyomódik.
A tekintetét a vászonra szegezte, mint aki nem vesz tudomást a ránk boruló, fájdalmas feszültségről. Ahelyett, hogy rám nézett volna, a jobb kezét hagyta elkalandozni a lábamon, így jelezve, hogy nézzem én is a filmet. Üres volt a mozi, és így, hogy a hátsó sorba húzódtunk be, nemigen tudtam leküzdeni a vágyaimat.

A tenyere meztelen térdemnek dörzsölődött, aztán kínzó lassúsággal araszolni kezdett felfelé a combomon. Szorosan összezártam a lábamat. A várakozásteljes izgalom szinte elviselhetetlenül növekedett bennem. Felületesen, élesen vettem a levegőt, és tűkön ültem, az ujjai mikor merülnek el, miközben sokkal-sokkal többre sóvárogtam.

Lo mindig is tudta, hogyan kergessen őrületbe. Ez sohasem változott.

Fel-le kószált a keze. A szoknyám alatt megérintette a bugyim puha anyagát. Az ajkam elnyílt, amikor megérintette a pulzáló helyet. Egészen könnyedén. Messze nem elég erősen vagy elég nyomással. Megvonaglottam, mert fájt a vágyakozás, de sikerült elnyomnom a késztetést, hogy hangosan könyörögjek neki.

Csend. Sötétség. A félelem, hogy rajtakapnak minket. Ezzel a kínzó atmoszférával játszottunk. Nyelnem kellett.
A vászonra szegeztem a tekintetemet, de a képek összefolytak a szemem előtt. Elmerültem a mélységesen mély érzetekben.

Eszembe jutott, mi lesz, ha váratlanul belép valaki a terembe, és a szívem még gyorsabb ütemre kapcsolt. A teremőrök véletlenszerűen szokták ellenőrizni a helyiségeket, nem szerettem volna, ha kitiltanak, vagy rendőrt hívnak. De abban a pillanatban, amikor Lo tenyere végigsimította a térdemet, majd felfelé indult, elvesztettem a képességet rá, hogy nemet mondjak.

Mélyre süppedtem az ülésben, és eltakartam a szememet a tenyeremmel. A fejem önkéntelenül hátrabillent, Lo a nedves, érzékeny halmot simogatta.

– Lo… – nyögtem fojtottan.

Résnyire nyitott ajkaival lassan végigsimította a fülemet, olyan érzékien, hogy kis túlzással majdnem ettől elélveztem. Aztán belesúgta:

– Maradj nyugton. És egy mukkanást se!

Meg tudtam volna halni azért, hogy Lo betöltsön, és mintha belelátott volna a fejembe, a hüvelykujjával körözni kezdett a csiklóm körül. A levegő bennakadt a torkomban. Egy mukkanást se. Óóóó…

A háttérben zajló vígjáték nem volt elég hangos ahhoz, hogy elnyomja azokat a hangokat, amelyekről tudtam, hogy nem fogom tudni magamban tartani őket. Egy nyögés máris kiszakadt belőlem, élesen és féktelenül.

Már Lo sem a filmre összpontosított. Az ajkai a nyakamon barangoltak, de a homályos nézőtéren nem lehetett tökéletesen kivenni a mozdulatait. Csak éreztem, mit csinál. Éreztem, milyen telt és puha az ajka, azt, ahogy a karja a mellemet súrolja, miközben az ujjai a veszedelmes ritmusra táncolnak.